Přeložila Petra Florianová

THE WEDDING DRESS

Copyright © 2020 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction in whole

or in part in any form.

Translation © Petra Florianová, 2024

ISBN 978-80-249-5445-5

Obsah

- Předmluva

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

Mým milovaným dětem:

Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě,

Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Buďte moudří, buďte spokojení, buďte laskaví,

buďte milující, milovaní, šťastní,

to vše vám přeji

pro krásné životy

a lásku, kterou spolu sdílíme,

si ponechejte stále nablízku,

stejně jako já si opatruji vás.

Z celého srdce a s láskou

maminka/d.s.

Předmluva

Vážení přátelé,

Svatební šaty jsou příběhem dvaaosmdesáti let a čtyř generací jedné pozoruhodné rodiny, která prožívá fascinující historická období: od krachu na burze v roce 1929 přes Pearl Harbor, druhou světovou válku, období rozmachu užívání drog a společenské změny 70. let až po dobu špičkových technologií v internetové době současnosti. Ženy jednotlivých generací – ačkoli se od sebe velmi liší – jsou silné a drží rodinu pohromadě i v bouřlivých dobách. Spojeny pokrevním poutem a historií tvoří řetěz přežití z jedné generace do následující a tři z nich si oblečou stejné nádherné svatební šaty, které byly pečlivě uchovávány jako vzpomínka na minulost znovu oživená v přítomnosti a příslib do budoucnosti.

Posíleny výzvami, kterým čelí – přes války, složité finanční situace a obrovské ztráty a opětovné návraty do pozlaceného světa úspěchu s jachtami a pohádkovými domy –, se nakonec vracejí do svého zrekonstruovaného rodinného sídla na Nob Hill, stále opatrujíce nádherné svatební šaty. Je to kniha o rodině a historii, o tom, jak jedna generace vede k další, přičemž každá z nich přidává do jejich historie něco nového a důležitého. Je to kniha o úctě k minulosti a vážení si přítomnosti a o nečekaných zkouškách a darech, které nabízí. Vypráví o zlatých časech a silných, milujících a čestných lidech, kteří nikdy nezapomínají, kým jsou a co pro sebe navzájem znamenají.

Doufám, že si čtení této knihy užijete stejně jako já její psaní a přípravu. Svatební šaty jsou velmi zvláštní kniha o vlastnostech, o něž všichni usilujeme a jež máme v sobě, a o tom, co přinášíme do naší doby a co zanecháváme budoucím generacím. Je to kniha o kontinuitě života a síle jít dál v nejlepších i nejhorších časech, o pamatování na naši historii a minulost a poučení se z nich.

Doufám, že i pro vás bude tato kniha velmi výjimečná.

S láskou

D.S.

1

Noc, kdy v prosinci 1928, týden před Vánocemi, pořádali Deverauxovi na svém sídle ples, byla chladná a sychravá a ze Sanfranciského zálivu vál silný vítr. Místní smetánka o plese s velkým očekáváním mluvila již několik měsíců. Místnosti ve velkolepém sídle Deverauxových byly nově vymalovány, záclony převěšeny a každý lustr se leskl. Stoly v tanečním sále byly prostřeny, stříbrné příbory a křišťálové sklenky se leskly. Služebnictvo celé týdny stěhovalo nábytek, aby byl dostatek místa pro šest set hostů.

Budou tam všichni nejdůležitější členové sanfranciské společnosti. Pozvání na debutantský ples dcery Charlese a Louise Deverauxových odmítla jen hrstka lidí. Nad každým vchodem visely voňavé girlandy z lilií a v sídle plály stovky svíček.

Eleanor Deverauxová se v matčině šatně jen těžko ovládala. Na tuto noc čekala celý život. Byl to její debutantský ples. Měla být oficiálně uvedena do společnosti. Při pohledu na svou matku se Eleanor vzrušeně chichotala, zatímco matčina komorná Wilsonová držela šaty a čekala, až se do nich mladá slečna oblékne.

I pro Wilsonovou to byl dojemný večer. Vyrůstala jako prostá dívka na farmě v Irsku a do Ameriky přijela hledat štěstí, trochu dobrodružství a snad i manžela. Měla příbuzné v Bostonu, kde pracovala pro Louisinu rodinu, a když se Louise před šestadvaceti lety provdala za Charlese Deverauxe, přestěhovala se s ní do San Franciska. Wilsonová oblékala Louise na její debutantský ples rok předtím, než se vdala, a od té doby byla její komornou. Chovala Eleanor tu noc, kdy se narodila, stejně jako o sedm let dříve jejího bratra Arthura. Truchlila společně s rodinou, když v pěti letech zemřel na zápal plic. Eleanor se narodila dva roky po jeho smrti a její matce se už pak nikdy nepodařilo otěhotnět. S Charlesem by moc rádi měli dalšího syna, ale své jediné přeživší dítě hluboce milovali.

A nyní i ji Wilsonová oblékala na její dlouho očekávaný debut. Wilsonová žila v Americe už dvacet osm let a v očích měla slzy, když viděla, jak Eleanor objímá svou matku. Louise láskyplně pomohla Eleanor nasadit náušnice, které jí k jejímu vlastnímu debutu věnovala její matka. Byl to Eleanořin první dospělý šperk. Louise měla na sobě soupravu šperků se smaragdy, kterou jí dal Charles k desátému výročí jejich svatby, a diamantovou čelenku, jež patřila její babičce.

Spojení s Charlesem Deverauxem bylo dokonalé a manželství, z něhož vzešla Eleanor, láskyplné a pevné. Louise a Charles se seznámili krátce po jejím debutu v Bostonu, kde se se svými sestřenicemi o Vánocích zúčastnila plesu v New Yorku. Charles tam byl na návštěvě ze San Franciska. Ona pocházela z významné bostonské bankéřské rodiny a manželství, které bylo následně domluvené mezi Charlesem a jejím otcem, bylo pro ně oba výhodné. Námluvy proběhly během dvou návštěv Charlese v Bostonu a následně po jejich setkání během tří následujících měsíců, kdy mezi nimi probíhala rozsáhlá korespondence a vyměňovali si vřelé dopisy, v nich zakořenila láska. Zasnoubení oznámili v březnu a v červnu byla svatba. Líbánky strávili v Evropě a poté se nastěhovali do Charlesova domu v San Francisku, kde se spolu chystali strávit zbytek života.

Charles byl dědicem jednoho ze dvou nejvýznamnějších bankovních ústavů v San Francisku. Jeho rodina přišla původně z Francie v době zlaté horečky, aby se podílela na nastolení pořádku v tehdejším chaosu a náhle zbohatlým horníkům pomohla ochránit a investovat jejich nové jmění. Charlesovi předkové v Kalifornii zůstali a sami vydělali obrovské bohatství. Sídlo Deverauxových, které postavili v roce 1860 na vrcholu Nob Hill, bylo největší v San Francisku. Poté co Charlesovi rodiče zemřeli během prvních let jejich manželství, se tam s Louisou přestěhovali. Charles vedl rodinnou banku a byl jedním z nejváženějších mužů v San Francisku. Vysoký, štíhlý, plavovlasý, modrooký, elegantní, aristokratický a distingovaný, miloval svou ženu a dceru, a i on na tuto noc léta čekal.

Eleanor byla překrásná. Velmi se podobala své matce, měla dlouhé ebenové vlasy, porcelánově bílou pleť, nebesky modré oči a jemné rysy. Obě ženy měly pěkné postavy, ale Eleanor byla o kousek vyšší než její matka. O její vzdělání bylo dobře postaráno, doma měla guvernantky a vychovatelky, stejně byla vychovávána i její matka v Bostonu a také ostatní dívky z jejich společenské vrstvy zde v San Francisku. Několik jejích guvernantek bylo z Francie, tudíž mluvila plynně francouzsky. Šla jí malba akvarely, krásně hrála na klavír a plála v ní vášeň pro literaturu a dějiny umění. Na základě poněkud moderního rozhodnutí ji rodiče poslali na poslední čtyři roky do Školy slečny Bensonové pro mladé dámy, aby si doplnila vzdělání. Absolvovala ji v červnu předchozího roku spolu s tuctem dalších mladých žen podobného původu a věku. Našla si tam mnoho kamarádek, které pro ni byly příslibem, že její první sezóna ve společnosti bude ještě zábavnější, protože se bude účastnit řady plesů a večírků pořádaných jejich rodiči.

Většina debutantek se obvykle do roka vdá nebo si najde vážnou známost. Charles doufal, že u Eleanor to tak rychle nenastane. Nesnesl pomyšlení, že by se s ní měl rozloučit, a než by dal souhlas k sňatku, potenciální nápadník by musel prokázat, že je jí hoden. Na sňatkovém trhu byla velkým úlovkem, protože všechno, co její otec měl, bude jednou patřit jí. Tato skutečnost byla něco, o čem s Louisou diskrétně hovořili, aniž by se o tom zmínili před Eleanor, a byla to záležitost, o níž ona sama nikdy nepřemýšlela. Chtěla jen nosit krásné šaty a chodit na vzrušující večírky. Netoužila po tom najít si manžela a milovala svůj život s rodiči. Nicméně plesy, kterých se chystala rodina zúčastnit, měly být skvělou zábavou, zvláště ten její. Její rodiče si dali pozor, aby nepozvali nikoho se špatnou pověstí nebo někoho, koho by neschvalovali. Nestydaté muže z města a případné zlatokopy od ní chtěli držet co nejdál. Eleanor byla živá dívka s bystrým rozumem, ale nepolíbená tím, jak to chodí ve světě, a oni si přáli, aby zůstala nevinná.

Přípravy na tento památný večer se točily nejen kolem toho, koho pozvou, ale i jakou kapelu si najmou. Pro tuto příležitost pozvali jednu z Los Angeles. Mezitím se veškerá Eleanořina pozornost soustředila na to, jaké šaty si obleče. S Charlesovým požehnáním odcestovaly s matkou do New Yorku, odkud se plavily do Evropy na zaoceánském parníku SS Paris, který byl poprvé spuštěn na vodu o sedm let dříve. Byla to Eleanořina první cesta do zahraničí. Strávily měsíc v pařížském hotelu Ritz a navštívily několik návrhářů, přestože Louise byla rozhodnutá nechat pro Eleanor ušít šaty u Wortha.

V té době vedl salón Jean-Charles, pravnuk původního návrháře Charlese Fredericka Wortha, a jeho nedávné návrhy způsobily v módě revoluci. Byl proto považován, za jednoho z nejmodernějších návrhářů a Louise chtěla Eleanor pořídit vzrušující šaty, které se budou lišit od všech ostatních a zároveň si zachovají dojem důstojné elegance. Jeho ceny byly astronomické, ale Charles jí povolil, aby koupila, co chce, pokud to nebude příliš moderní nebo pobuřující. Worthovo používání korálků, kovových nití, neuvěřitelných výšivek a nádherných látek dělalo ze všeho, čeho se dotkl, umělecké dílo a Eleanořina krásná štíhlá postava se k jeho elegantním návrhům dokonale hodila.

Šaty, které pro ni navrhl, byly úzké, splývavé, spadaly z ramen, na zádech měly o trochu hlubší výstřih a vespodu byly jemně nařasené. Byly to ty nejkrásnější šaty, jaké kdy Eleanor viděla, a když byly hotové, překonaly její nejdivočejší sny. Navrhli k nim i čelenku, která byla vrcholem soudobé módy a na tmavých vlasech jí vytvořila svatozář z perel a výšivek. Byla to dokonalost. Koncem července se vrátily zpět do San Franciska a nyní šaty konečně Wilsonová držela v ruce. Složité dekorace z korálků a výšivky jim přidávaly na kráse.

Eleanor do nich vstoupila, připravená na tento dlouho očekávaný okamžik. Tmavé vlasy měla na zátylku vyčesané do volného drdolu s vetkanými perlami, což Wilsonová zvládla mistrovsky. Čelenka seděla na natočených vlnách, které jí rámovaly obličej. Šaty byly zároveň moderní i tradiční a využívaly všechny techniky, kterými byl salón Worth tak proslulý, aby vytvořily nezapomenutelný dojem luxusní módy.

Louise s Wilsonovou odstoupily a obdivovaly šaty z dálky, zatímco Eleanor se při pohledu na ně rozzářila. V zrcadle za nimi se viděla. Stěží poznávala elegantní mladou ženu, již viděla v odrazu. Její otec šaty předtím ještě neviděl, a když ji nyní v šatně spatřil, zůstal zaraženě stát.

„Ale ne…“ zatvářil se zděšeně a Eleanor si okamžitě začala dělat starosti.

„Nelíbí se ti, tati?“

„Samozřejmě že ano, ale to budou i každému muži v San Francisku. Než noc skončí, budeš mít deset žádostí o ruku, ne-li dvacet.“ Pak se obrátil ke své ženě. „Nemohla jsi sehnat něco méně okázalého? Ještě nejsem připravený ji ztratit!“ Všechny tři ženy se zasmály a Eleanor se ulevilo. Chtěla, aby se její šaty líbily i otci.

„Opravdu se ti líbí, tati?“ zeptala se a oči jí zářily, když se k ní sklonil, aby ji políbil. V bílé kravatě a fraku vypadal elegantně jako vždy a své ženě v zelených saténových šatech a nádherných smaragdech, které jí daroval, věnoval obdivný pohled. Jako obvykle bude mít díky němu na sobě ty nejúžasnější šperky v místnosti.

„Samozřejmě že se mi líbí, jak by se mi mohly nelíbit? S maminkou jste při svém dobrodružství v Paříži vybraly velmi dobře.“ Méně velkorysý člověk by při pohledu na účet zbledl. Worth byl proslulý tím, že si účtoval jmění, americkým klientům ještě s přirážkou, a i tentokrát dodržel svou obvyklou tradici. Charles si však myslel, že ty šaty za to stojí, a nelitoval ani dolaru. Mohl si je snadno dovolit a chtěl, aby jeho žena a dcera byly šťastné. Těšilo ho pomyšlení, že jeho dcera bude nejkrásnější debutantkou této nebo jakékoli jiné sezóny. I pozornost, kterou plesu věnovali, tomu odpovídala. Chtěl, aby to byl večer, na který bude Eleanor navždy vzpomínat, a jejich velkolepé sídlo na Nob Hill bylo ideálním místem pro takovou příležitost.

Když opouštěli matčinu šatnu, nabídl Charles dceři rámě. S Eleanor šli první po velkém schodišti s Louise v závěsu. Wilsonová je pozorovala a lehce se usmívala. Měla z nich radost. Byli to dobří lidé a po ztrátě syna před dvaceti lety si zasloužili všechno štěstí, které jim život mohl dát. Až večer skončí, bude čekat na Eleanor, aby jí pomohla se svlékáním, ať už to bude v kteroukoli hodinu, a byla si jistá, že to bude hodně pozdě. O půlnoci se chystali podávat druhou večeři, přestože několik hodin předtím hostům nabídnou honosné pohoštění. Na šestou ráno byla nachystaná snídaně pro mladé, kteří se zdrží, včetně mládenců, kteří zůstanou, aby dál tančili a flirtovali s mladými ženami. Starší hosté tou dobou už budou jistě pryč, ale Wilsonová věděla, že mladí protančí celou noc.

Pod schody stál tucet lokajů, kteří čekali, až budou moci hostům ze stříbrných podnosů podávat šampaňské. Polovina jich byla zaměstnanci Deverauxových a polovinu najali jen na tento večer. Šampaňské patřilo k nejlepším ročníkům z Charlesova vinného sklepa, který byl naplněn dávno před začátkem prohibice, takže se nemuseli strachovat, jestli budou mít víno a šampaňské pro tolik hostů, a protože šlo o soukromý večírek, směli ho podávat. V kuchyni se to tou dobou hemžilo čilým ruchem, protože kuchař a jeho tři pomocníci připravovali jídlo, zatímco desítky lokajů čekaly, až budou moci obsloužit hosty. Louise vše pečlivě naplánovala. Dům byl plný květin, svíčky zářivě osvětlovaly místnosti, taneční sál byl připraven je přivítat. Týdny strávila nad zasedacím pořádkem, aby se ujistila, že všichni hosté jsou usazeni tam, kde mají být. Pro Eleanor a její přátele byl připraven dlouhý stůl, k němuž byli posazeni ti nejzajímavější mladí muži, pečlivě vybraní z nejlepších rodin.

Hosté se začali sjíždět a venku se tak vytvořila dlouhá řada aut s řidiči, která se jedno po druhém blížila k vstupnímu portálu. Další lokajové čekali, aby jim pomohli z kabátů a pláštěnek, jakmile vstoupí do domu. Charles, Louise a Eleanor utvořili krátkou přijímací řadu, aby hosty přivítali. Vedle nich stál komorník Houghton, který oznamoval jejich jména. Večer nebyl o nic méně formální a elegantní než jakákoli podobná událost v Bostonu nebo New Yorku. Sanfranciská společnost byla stejně působivá jako její východní protějšky.

Eleanor zářila, když ji rodiče představovali lidem, které nikdy neviděla, zatímco jejich přátelé, které znala, ji objímali a ujišťovali ji, jak je ve svých nádherných šatech úchvatná. Podařilo se jí skloubit eleganci vysoké módy s osobitým vzhledem a rodiče ji hrdě pozorovali, zatímco se dav v domě rozrůstal a stahoval se do přijímacích místností. Uběhla celá hodina, než mohli konečně opustit přijímací řadu, aby se připojili ke svým hostům, tehdy Eleanor pošeptala matce, že je to jako svatba bez ženicha, a Louise se zasmála.

„Ano, je. A brzy bude i ta.“ Ale Eleanor, stejně jako její rodiče, na to nespěchala. Být součástí společnosti bylo vzrušující a Eleanor si chtěla vychutnat každý okamžik a užívat si ho tak dlouho, jak jen to půjde. Už pozdravila mnoho pohledných mladých mužů čekajících na přivítání v řadě, ale chlapci v jejím věku vypadali většinou hloupě a velmi mladě. Někteří se při pozdravu začervenali a poté vytvořili velké skupinky, ve kterých obdivovali přítomné mladé ženy a popíjeli šampaňské. Několik odvážnějších přistoupilo k Eleanor a požádalo ji, aby si zapsala jejich jména na svou taneční kartu, načež vytáhla velmi luxusní kartu, kterou ji dříve téhož dne dal otec. Byla to růžová smaltovaná knížka se slonovinovými stránkami a drobnými diamanty a perlami na obálce, kterou na přelomu století vyrobil Carl Fabergé. Zápisky na stránkách ze slonoviny se daly na konci večera vymazat, takže ji mohla použít na dalším plese, kterého by se zúčastnila. Knížečka byla doplněná drobnou růžovou smaltovanou tužkou s malým diamantem na konci. Vytáhla ji z kabelky a zapsala do karty jejich jména. Jakmile to ostatní mladí muži viděli, vytvořil se kolem ní houf, který se dožadoval tance s ní. Než se o hodinu později odebrali do tanečního sálu na večeři, byla malá knížka téměř celá plná jmen mladých mužů. Mladíci ovšem o tanec žádali i další mladé dámy. Eleanor si o nich špitala se svými kamarádkami, když společně vcházely do tanečního sálu.

„Jsou moc hezcí, že?“ řekla několika svým bývalým spolužačkám ze třídy slečny Bensonové a všechny souhlasily. Její matka pečlivě vybírala, koho zařadit na seznam hostů, a mladí muži v místnosti vypadali stejně spokojeně jako ony. Stůl mladých lidí, ke kterému usedla Eleanor, byl živou skupinou. Povídali si a smáli se a zdálo se, že se celou večeři dobře baví, protože starší hosté v místnosti na ně vrhali pohledy a uznale se usmívali. Ples debutantek ve většině z nich vyvolával nostalgické vzpomínky a bylo příjemné vidět tolik pohledných mladých lidí, jak si užívají a baví se.

Eleanor zatančila s otcem první tanec, valčík, a pak, když vedl Louise na parket k dalšímu tanci, přidal se i zbytek hostů. U stolu jejích rodičů seděli jejich nejstarší přátelé a kapela, kterou Louise najala, byla velmi dobrá. Charles ji za to pochválil. Hudba byla s postupujícím večerem stále živější. Eleanor chodila na lekce tance, aby se na to připravila, a se všemi těmi jmény ve svém elegantním pořadníku si ani na chvíli nesedla, než nakonec opustila sál se skupinou dalších mladých dam. Na několik minut se uchýlily do knihovny, aby popadly dech. Pár mladých mužů je tam následovalo, aby pokračovali v rozhovorech nebo se setkali s dívkami, s nimiž ještě netančili.

Při vstupu do knihovny si Eleanor všimla vysokého, pohledného muže s tmavými vlasy, který intenzivně studoval knihu vytaženou z jedné z polic, a když společně s kamarádkami vešla do místnosti, překvapeně vzhlédl. Její otec měl vynikající sbírku vzácných knih a prvních vydání. Když kolem muže prošla, aby se nadýchala vzduchu u otevřeného okna, usmál se na ni. Jak ji pozoroval, všimla si, že má vážné, hřejivé hnědé oči.

„Celý večer jste tančila,“ poznamenal, když se její přítelkyně na chvíli vzdálily, a vrátil knihu na polici. „Váš otec tu má nádherné knihy,“ řekl s obdivem a ona se na něj usmála.

„Přivezl je z celého světa, hodně jich je z Anglie a New Yorku.“ Mladý muž věděl, s kým má tu čest. Její otec je představil, když společně vítali hosty. On byl Alexander Allen, znala ho podle jména, ale nikdy předtím se s ním nesetkala. Pocházel z druhé nejvýznamnější bankéřské rodiny ve městě. Byl podstatně starší než její vrstevníci a pozoroval ji s otcovským nadhledem. Bylo mu něco kolem třicítky, připadal jí velmi dospělý a vypadalo to tak, že je na plese sám. „Požádal bych vás o tanec, ale celý večer jste byla tak zaneprázdněna, že už máte určitě taneční knížku plnou.“ Neměl ve zvyku běhat za debutantkami, ale nechtěl vypadat nezdvořile, že ji nepožádal o tanec.

„Vlastně mi zbývají ještě tři tance,“ odvětila nevinně a on se zasmál. Byla v tom všem tak nová, až v tom bylo něco úžasně dětského.

„Zapíšu se, ale obávám se, že vaše boty a nohy už nikdy nebudou jako dřív.“ Měla na sobě elegantní bílé saténové střevíčky s perleťovými a štrasovými přezkami, které byly také zhotoveny u Wortha. Dokonce jí tam ušili i malou kabelku, celou vyšívanou stříbrnými květy a posetou perlami. „Zapište si mě tedy na ty tři tance, a po prvním uvidíte, jak jsem si vedl. Jestli budou vaše boty již navždy zničené, můžete si mě z těch posledních dvou vyškrtnout a najít si jiného tanečního partnera.“ Zasmála se a vytáhla z kabelky růžovou smaltovanou knížečku. Nechtěl před hostiteli vypadat nezdvořile, že s ní netančí. Večer byl koneckonců na její počest.

„To se mi zdá fér,“ řekla spokojeně a napsala jeho jméno na dvě různé stránky. První tanec se konal o něco dříve večer než poslední dva, které následovaly jeden po druhém. Ještě pár minut si povídali a pak si pro ni přišel její další taneční partner a odvedl ji zpátky do tanečního sálu. Když odcházela, zamávala na Alexandra Allena, on se usmál a vzal do ruky další knihu. Ty mu připadaly zábavnější než tanec, i když se teď těšil, až si s ní zatančí. Bylo v ní něco tak svěžího a lehkého a příjemně se s ní povídalo. Neměla v sobě ani mučivou plachost některých mladých dívek při jejich debutu, ani agresivní ctižádostivost dívek, které od chvíle, kdy se objeví na veřejnosti, zoufale touží po manželovi. Prostě se bavila, vypadala okázale elegantně a byla to velmi pohledná dívka.

Než na něj přišla řada, aby si s ní zatančil, uplynula další hodina a on se krátce předtím zatoulal zpět do tanečního sálu. Stoly s večeří už byly tou dobou odstraněny a byly tu menší stolky, u kterých se shromažďovali lidé, popíjeli a povídali si. Nálada byla poměrně živá. Zdálo se, že se všichni dobře baví. Alexander Allen včas přistoupil k Eleanor a požádal ji o jejich první tanec. Vypadala, že je ráda, že ho opět vidí.

„Je dnešní večer takový, v jaký jste doufala?“ zeptal se, když se vydali na přeplněný taneční parket. Když ji uchopil k tanci, překvapilo ho, jak je štíhlá a jak dobře tančí.

„Ach ano,“ odpověděla a široce se usmála. „Je to všechno, v co jsem doufala, a ještě víc. Je to tak vzrušující. Nikdy předtím jsem na plese nebyla.“

„No, nenajde se mnoho plesů, které se s tímto mohou měřit. Vaši rodiče nám všem připravili nádherný večer. Obvykle plesy nemám rád, ale tady se skvěle bavím, obzvlášť při tanci s vámi.“ Usmál se na ni a ona vypadala potěšeně. Několik jejích spolužaček si všimlo, že je v náručí někoho, koho považovaly za staršího muže, a litovaly ji. Její otec se podíval na matku a pozvedl obočí, byl překvapený, že s ní Alex Allen tančí.

Zatímco je pozorovali, pošeptal něco své ženě. Tvořili velmi pohledný pár. „Překvapuje mě, že jsi ho pozvala. On není zrovna typ, který by se honil za mladými dívkami. Už ho skoro nevídám venku, jen občas u nás v klubu na obědě. Je to vážný muž, i když je to dobrý člověk. Předpokládám, že měl pocit, že si s Eleanor musí zatančit.“ Dokazovalo to skvělé vychování a to, že nepřišel jen kvůli večeři a vynikajícím vínům.

„Myslím, že se z toho, co se stalo, nikdy nevzpamatoval. Všechny ambiciózní matky ho nějakou dobu všude zvaly. Myslím, že pak rok nebo dva nikam nechodil. Někdo mi řekl, že je to zarputilý starý mládenec, ale potřebovali jsme muže, kteří by tančili s ženami jeho věku.“ Na každém večírku se vždycky našlo pár starých panen a mladých vdov a on byl pro ně v tom správném věku. Nemohli mít sál plný jen ženatých mužů a mladých chlapců.

„To bylo velmi nepříjemné,“ souhlasil Charles. Pamatoval si ten příběh, oba si ho pamatovali. Alex se před osmi lety zasnoubil s jednou z nejkrásnějších mladých žen v San Francisku, pocházející z velmi solidní rodiny. Byl to jeden z těch milostných příběhů, který každého chytne za srdce. Nejspíš proto, že oba byli tak hezcí a vypadali neskutečně zamilovaně. Alex sloužil ve velké válce ve Francii a o dva roky později byl bláznivě zamilovaný a zasnoubený. Jeho snoubenka však podlehla španělské chřipce a pět dní před svatbou zemřela. Při stejné epidemii zemřela i jeho matka a o dva roky později mu náhle zemřel i otec.

Alex nyní, ve svých dvaatřiceti letech, vedl rodinnou banku, kterou zdědil, když mu bylo teprve šestadvacet. Charles věděl, že to dělá dobře. „Nejspíš je příliš zaneprázdněný prací v bance, než aby přemýšlel o manželství. Navíc ta událost pro něj musela být traumatizující,“ řekl Charles soucitně. „Na Eleanor je příliš starý, ale udělala jsi dobře, že jsi ho pozvala. Je to dobrý člověk. Jeho otce jsem měl rád. Hrozná tragédie, to všechno. Myslím tím to, že jeho matka i snoubenka zemřely dva dny po sobě.“ Při epidemii, která zpustošila svět a vyžádala si víc obětí než samotná válka, ztratili několik přátel. Než skončila, zemřelo na španělskou chřipku dvacet milionů lidí. Louise nedovolila Eleanor celé měsíce opustit dům. Bylo jí tehdy deset let a poté, co přišli o syna kvůli zápalu plic, se děsili, že by mohli přijít o jediné přeživší dítě, kdyby se nakazilo.

„Tak jak jsem si vedl?“ zeptal se Alex, když tanec skončil a podíval se na Eleanořiny boty. „Myslím, že jsem vám na nohy šlápl aspoň tucetkrát,“ pronesl pokorně.

„Ani jednou,“ odpověděla hrdě a vyhrnula si šaty jen natolik, aby odhalila elegantní střevíčky, které zůstaly nedotčené. Všiml si, že má drobná, úzká chodidla.

„To je štěstí,“ řekl a široce se usmál. „Znamená to, že můžu zůstat na vašem tanečním seznamu i na následující dva tance?“ Přikývla a usmála se.

„Moc hezky se mi s vámi povídalo,“ přiznala a poprvé se před ním zastyděla. Vypadala při tom tak zranitelně a mladě, až se ho to uvnitř dotklo a vyvolalo to v něm pocit, že by ji měl chránit.

„I když vám musím připadat stoletý,“ odvětil a znělo to ponuřeji, než chtěl. Bylo snadné být k ní upřímný. Zčervenala. Myslela si, že je starý, ale stoletý určitě ne. Napadlo ji, jestli není jedním z těch starých mládenců, kteří loví mladé ženy, před nimiž ji rodiče varovali. Ale myslela si, že kdyby to tak bylo, nepozvali by ho.

„Proč nechodíte tancovat častěji? Jste velmi dobrý tanečník,“ řekla vážně a on se zasmál.

„Děkuji. Vy také tancujete skvěle.“ Pak opět zvážněl. „Je to dlouhý příběh, který se na večer jako tento nehodí. Na večírky moc často nechodím a na debutantské plesy jsem rozhodně příliš starý. Mám ale moc rád vašeho otce, proto jsem na tento ples chtěl přijít, a jsem moc rád, že jsem to udělal. Budu se snažit nezničit vám při našich dalších dvou tancích boty. A také si s vámi rád povídám,“ dodal a ona se na něj usmála.

„To chlapci v mém věku jsou po chvíli trochu únavní a většina z nich je už nyní opilá. To oni mi zničí boty!“ Oba se tomu zasmáli, nicméně o chvíli později si pro ni přišel další tanečník, a tak odtančili, zatímco Alex ji stále s úsměvem pozoroval. Protančila doslova celý večer.

Do jeho dalšího tance s ní zbývala ještě půlhodina. To už začínal být unavený, ale ona byla v jeho náručí stejně živá a půvabná jako předtím. Když tanec skončil, byla už nachystaná půlnoční večeře, a tak si šli pro něco k jídlu a posadili se spolu k jednomu stolu. Hostů začínalo trochu ubývat, protože starší generace začala odcházet. Její rodiče stáli u vchodu do tanečního sálu a přáli jim dobrou noc. Eleanořin stůl se mezitím rychle plnil starými spolužáky a přáteli z dětství. Dívali se na Alexe, jako by byl něčí rodič, i když mu bylo teprve dvaatřicet. Rychle však zjistili, že je zábavný společník. Z několika z nich si utahoval a rozesmával je, vyprávěl jim historky o debutantských plesech, na kterých byl a kde se všechno pokazilo, a o jednom, kde se debutantka opila tak, že ji nikdo nemohl najít. Byla pod stolem a tvrdě spala. Eleanořiným přátelům se ta historka i způsob, jakým ji vyprávěl, líbila. Po večeři se přihlásil o poslední tanec s ní. Tou dobou už jí připadal jako starý přítel.

„Děkuji vám, že se k mým přátelům chováte hezky a nechováte se k nim jako k hloupým dětem.“ Ke všem se choval jako k zábavným dospělým.

„Někdy jsem taky hloupé dítě,“ usmál se na ni. „I když jim asi připadám velmi dospělý. Vzpomínám si, jak mě štvalo, když se ke mně v jejich věku lidé mého věku chovali jako k nesvéprávnému. Když jsem šel do války, byl jsem sotva starší než oni – bylo mi jen jednadvacet. Člověk pak docela rychle dospěje,“ dokončil tiše.

„Můj otec se chtěl také přihlásit. Bylo mu jednačtyřicet, když se do toho Amerika zamotala. Matka nechtěla, aby šel, a on byl stejně na boj příliš starý. Dali mu kancelářskou práci a do Evropy ho nikdy neposlali. Myslím, že byl zklamaný, že nejel.“

„Byl to ošklivý boj. Sloužil jsem rok ve Francii jako důstojník pěchoty. Bylo to hnusné. Šel jsem tam jako kluk a vrátil jsem se jako chlap,“ řekl se vzpomínkou v očích. A pak jejich tanec skončil. „Bylo mi s vámi krásně, slečno Deverauxová,“ řekl a znovu se na ni usmál. „A doufám, že si svou první sezónu náležitě užijete.“ Uklonil se a ona se zasmála.

„Určitě ano. Doufám, že se někdy potkáme na dalším večírku,“ přisvědčila a ačkoli jí neodpověděl, myslel na totéž. Pak ji opustil a ona se vytratila s kamarádkami. Poděkoval jejím rodičům za krásný večer a odešel, překvapený tím, jak skvěle se cítil. Už léta se tak dobře nebavil. Zároveň si nemohl vzpomenout, kdy byl naposledy na debutantském plese.

Večírek pokračoval ještě dlouho poté, co Alex Allen odešel. Eleanor tančila, dokud neměla pocit, že už nemůže. Když se v šest hodin ráno podávala snídaně, byl v sále stále ještě slušný zástup mladých lidí. Mládenci toho do té doby hodně vypili a vydatná snídaně jim udělala dobře. Pak konečně, téměř v sedm hodin ráno, ples skončil. Kapela přestala hrát a služebnictvo, které dosud zůstávalo na svých místech, vypadalo vyčerpaně. Eleanořini rodiče si šli lehnout kolem druhé hodiny ranní, kdy spokojeně přenechali zábavu mladým. Nedošlo k žádným problémům ani trapným incidentům. Všichni se chovali slušně. Někteří ze starších hostů sice o trochu méně a hodně pili, ale ti už odešli domů.

Když Eleanor po odchodu posledního hosta konečně vyšla po velkém schodišti, našla v ložnici Wilsonovou, která na ni čekala, aby jí pomohla se svléknout. Dřímala v křesle a probudila se, jakmile uslyšela Eleanor vejít.

„Tak jaké to bylo?“ zeptala se s očima plnýma očekávání a radosti z Eleanořina debutu. „Tancovala jste celou noc?“

„Ano, tančila.“ Eleanor se rozespale usmála a natáhla ruce, aby jí Wilsonová mohla sundat šaty. Poté jí služebná jemně zvedla z hlavy čelenku. „Bylo to dokonalé,“ vydechla Eleanor šťastně a v očích se jí stále zračilo vzrušení z kouzelného večera. „Prožila jsem nejlepší noc svého života,“ uzavřela, políbila Wilsonovou na tvář a zalezla do postele. Než Wilsonová stačila zhasnout světla a odejít z pokoje, aby pověsila šaty, Eleanor již tvrdě spala. Byl to pro ni důležitý životní krok, nejen večírek. Začal její život jako dospělé ženy. Wilsonová se usmála, když na to pomyslela, a tiše zavřela dveře. Vzhledem k tomu, jak byla Eleanor krásná, si byla Wilsonová jistá, že se brzy vdá. To byl koneckonců její osud, ne? Debutantské plesy byly určeny mladým dívkám z dobrých rodin, aby si našly manžela, a ani v roce 1928 tomu nebylo jinak.

2

Alex Allen se druhý den u svého pracovního stolu přistihl, že přemýšlí o Eleanor Deverauxové. Což pokračovalo po několik dalších dní. Myslel na ni i během Vánoc, které trávil se svými dvěma mladšími bratry Phillipem a Harrym v rozlehlém rodinném sídle, které Alex jako nejstarší syn zdědil po rodičích. Odkázali mu ho spolu s bankou a všemi povinnostmi, které s tím souvisely. Ani jeden z jeho bratrů v bance nepracoval. Dědictví jim bohatě stačilo k pohodlnému životu a ani jeden z nich neměl žádné ambice. Byli o osm a deset let mladší než Alex a připadali mu jako děti. V jejich věku byl ve válce a skoro se oženil, ale jako nejstarší syn dospěl rychleji a rodiče od něj očekávali víc. Když pak osiřeli, byli jeho bratři sotva víc než děti a Alex se o ně postaral.

Phillip nyní trávil veškerý čas hraním póla a kupováním koní. Harry ho trávil běháním za ženami pochybné pověsti a nadměrným pitím. Jeho bratři bydleli v domě, který pro ně koupil, pár bloků od jeho domu, ve kterém pro něj stále pracovala většina služebnictva jeho rodičů, přestože nikdy nepořádal večírky a většinu domu nyní téměř nepoužíval. Byl neustále v bance, nebo na služebních cestách, a jeho mladší bratři raději žili sami, mimo jeho dohled.

Alex strávil silvestra s přáteli a znovu myslel na Eleanor, což mu připadalo hloupé. Byla sotva víc než dítě, čerstvě po škole, ale zároveň působila velmi rozumně a dospěle. Překvapilo ho, jak příjemně si s ní na jejím debutantském plese popovídal. Byla zajímavá a inteligentní, a zároveň krásná. Navzdory svému přesvědčení i jejímu věku jí dva týdny po plese poslal dopis, ve kterém ji pozval na večeři. Laskavě přijala. Večeřeli ve Fairmontu a ona byla příjemnou společností. Její rodiče ho poté pozvali na večeři a nezdálo se, že by měli něco proti tomu, aby ji vzal na večírek k lidem, které oba znali. Souhlasili s tím, že ji vezme znovu na večeři, i když se na to Eleanor vyptávali a ona řekla, že jsou přátelé.

Louise a Charles to probrali v soukromí a Charles si myslel, že by kvůli tomu neměli dělat rozruch. Na Alexi Allenovi nebylo nic špatného, ani jeho původ, ani jeho povaha, ani jeho povolání, ani jeho majetek, a nezdálo se, že by si s ní zahrával. Rozhodně byl ale podstatně starší než Eleanor. Předpokládali, že se zamiluje do chlapce svého věku, nicméně čím víc o tom přemýšleli, tím víc se jim Alex líbil. Eleanor také, i když byla přesvědčená, že Alex nemá na mysli nic víc než přátelství, což jí vyhovovalo. Dobře se s ním bavila a ráda si s ním povídala.

Chodili spolu měsíc, když jí Alex řekl, že se do ní zamiloval, a poprvé ji políbil. Byla stejně překvapená jako potěšená a nesměle mu řekla, že je do něj také zamilovaná, i když si to předtím neuvědomovala a ani si to nepřipouštěla. O dva týdny později mluvil s jejím otcem a ujistil ho, že jeho úmysly jsou čestné.

„Nikdy jsem nečekal, že se ožením, poté... no, víte... poté co Amélie zemřela. Nikdy jsem ale nepotkal dívku, jako je Eleanor. Je tak upřímná a přímá a stojí nohama na pevně zemi. Jsem s ní šťastný.“ Eleanořin otec a Alex věděli, že se k sobě ekonomicky hodí víc než kterýkoli jiný pár v San Francisku. Jejich sňatkem by se spojily dvě velké rodiny a dvě banky, jejich historie byla podobná, jejich původ stejný, jejich postavení v sanfranciské společnosti bylo stejně důležité. Lepší protějšek pro ni skutečně nikde neexistoval. Alex byl čestný muž s pevnými hodnotami a do Eleanor byl bezhlavě zamilovaný. Charles si od manžela pro svou dceru nemohl přát nic víc. Doufal, že se nevdá příliš rychle, už jen proto, že ji nechtěl ztratit, ale nemohl jí upřít příležitost být s mužem, který ji tak hluboce miluje a bude se k ní chovat, jak si zaslouží. Nebyl to žádný dvaadvacetiletý kluk, který má před sebou roky dospívání. Alex Allen byl muž, a to čestný, a proto Charles Alexovi se slzami v očích a pevným stiskem ruky požehnal, aby to hned poté oznámil Louise. Ta plakala ze stejného důvodu jako Charles, byla smutná ze ztráty dcery, ale měla z ní i radost.

Alex neztrácel čas a ještě té noci požádal Eleanor o ruku. Než šli na večeři, poklekl na koleno a věnoval jí zásnubní prsten své matky. Na její ruce vypadal obrovsky a pro dívku jejího věku byl velmi okázalý. Eleanor užasle zalapala po dechu, když to udělal. Nevěděla, že se setkal s jejím otcem, a myslela si, že spolu budou ještě nějakou dobu chodit. Domnívala se, že jsou zamilovaní a užívají si snění o vzdálené budoucnosti. Netušila, že budoucnost se tak rychle stane přítomností, ale když na něj hleděla s široce otevřenýma očima plnýma lásky, odpověděla ano a on ji políbil. Pak šli najít její rodiče a podělit se s nimi o tu novinu. Oslavili to šampaňským, a když po dvou sklenkách s Alexem vyrazili na večeři, cítila se omámeně. Bylo toho teď tolik, o čem mohla mluvit a přemýšlet.

Zasnoubila se jako první z debutantek. O víkendu to bylo oznámeno ve společenské rubrice novin. Okamžitě začaly chodit dopisy a telegramy s blahopřáními. Všem to připadalo příhodné a měli obzvlášť radost z Alexe, který tak dlouho truchlil nad ztracenou snoubenkou. Dvě královské bankéřské rodiny se chystaly vstoupit v posvátný svazek prostřednictvím manželství. Co by mohlo být lepšího a vhodnějšího?

Datum svatby stanovili na začátek října, aby její matka měla dost času událost naplánovat. Louise odhadovala, že na hostině bude osm set hostů. Uspořádají ji doma a na své velké zahradě, která vyplňovala většinu prostoru v horní části Nob Hill, nechají postavit veliký stan, aby se tam tak vysoký počet hostů vešel.

V březnu Louise Eleanor oznámila, že v dubnu jí pojedou do Paříže objednat svatební šaty. Ještě se nerozhodla, kterého návrháře si vyberou tentokrát, a zatímco o tom přemýšlela, studovala módní časopisy. Eleanor žasla nad tím, jak rychle se to všechno děje. Teprve před třemi měsíci se těšila na svůj debutantský ples a už za sedm měsíců z ní bude vdaná žena. A nejlepší na tom bylo, že bude vdaná za Alexe. Už se nemohla dočkat. Tentokrát se jí ani nechtělo jet do Paříže a být bez něj, ale on ji povzbuzoval, aby jela.

„S matkou si to užiješ a zároveň ti cesta pomůže ukrátit čas.“ Na léto se rodina Deverauxových vždy stěhovala do svého sídla u jezera Tahoe. Charles Alexe ujistil, že se k nim může připojit, jak často bude chtít, a zůstat také, na jak dlouho bude chtít. Budou tam od června do září a pak se vrátí do města, aby doladili poslední detaily před svatbou.

V Tahoe, kde měli tisíce akrů u jezera, které Charlesův dědeček koupil, když ještě neměly žádnou cenu, pobývali každé léto. Měli soukromý vlak, který je tam vozil, a nádherný pozemek s velkým hlavním domem, několika domy pro hosty a dalšími budovami pro služebnictvo. K jezeru si s sebou brali velmi početný personál, který se o ně staral, zatímco tam pobývali, společně se zaměstnanci, kteří tam zůstávali celoročně, mezi nimiž byli i lodníci, kteří se starali o flotilu motorových člunů, která tam kotvila. Charles byl nadšený z vyhlídky, že bude mít syna, s nímž bude moci lovit a rybařit a věnovat se dalším mužským aktivitám.

Nadcházející měsíce se všem zdály nesmírně vzrušující. Eleanor nakonec neochotně souhlasila, že pojede s matkou do Paříže objednat si svatební šaty, přestože se jí nelíbilo, že Alexe opouští na tak dlouho. Měla být pryč nejméně šest týdnů, týden cesty vlakem a lodí na cestu tam a to samé na cestu zpět a měsíc v Paříži na výběr designu a zkoušky šatů. Charles pro ně na konec dubna zamluvil plavbu lodí SS Paris společnosti French Line. Když nastal čas, Eleanor jen nerada opouštěla Alexe. „Vrátíš se brzy,“ uklidňoval ji, dojatý tím, že ji tolik trápí, že ho opouští. „Tady nikdy nenajdeš šaty, které by se ti tak líbily, a Paříž je v tomto ročním období nádherná.“

„Raději bych byla tady s tebou,“ durdila se večer předtím, než odjela s matkou do New Yorku na loď. „Kromě toho, co když se loď potopí?“

„To není Titanic, je to Paris,“ řekl, zatímco ji držel v objetí. Miloval ji každým dnem víc a víc. Byla milá a láskyplná, snadno s ní vycházel, byla inteligentní a na svůj věk překvapivě vyspělá. Nedokázal si představit nikoho lepšího, koho by si mohl vzít za ženu. „Paris se nikdy nepotopí, kdyžtak jenom najede na mělčinu,“ škádlil ji. Loď měla za poslední měsíc dva trapné incidenty. SS Paris najela na mělčinu v newyorském přístavu a uvízla tam na šestatřicet hodin. O jedenáct dní později najela znovu na mělčinu v Cornwallu, ale po dvou hodinách byla opětovně vyproštěna. Nebylo to zrovna uklidňující. Byla to však pohádkově luxusní loď, jak Louise a Eleanor zažily rok předtím, když jely do Paříže pro šaty na Eleanořin debutantský ples. Tentokrát bylo jejich poslání neskonale důležitější. Louise jí chtěla objednat ty nejokázalejší svatební šaty, jaké se jim podaří sehnat, a Charles s tím naprosto souhlasil, ať to stojí, co to stojí. Chtěli, aby její svatba byla událostí století, a Alexe všechen ten povyk, který kolem toho dělali, dojímal. Bylo to všechno ještě velkolepější než jeho předchozí zasnoubení.

Alex s Charlesem vyprovodili dámy na vlak do Chicaga, kde měly přestoupit na vlak do New Yorku. Wilsonová jela s nimi. Louise jí řekla, aby si během jejich pobytu v Paříži vzala pár dní na návštěvu své rodiny v Irsku, jako to udělala i loni.

Eleanořina nálada se mírně zlepšila, jakmile opustily stanici. Měly před sebou úkol a Alex jí slíbil, že jí během její nepřítomnosti bude psát. Cestu do Paříže brala spíš jako trest než jako potěšení, protože musela být bez Alexe tak dlouho. Ovšem jakmile v New Yorku navštívily matčiny bratrance, cítila se mnohem lépe, a když byly na lodi, vzrušení z toho, co podnikají, ji konečně dostihlo a začala si vážně prohlížet všechny výstřižky z časopisů, které matka vezla s sebou.

Začaly u Paula Poireta v ulici Auber, kde si prohlédly knihu jeho posledních svatebních návrhů. Skici byly krásné, ale Eleanor nebyla žádnou z nich nadšená, což ji zklamalo.

Table of Contents

Předmluva

1

2