Přeložil Robert Pilch

Copyright ©2019 by Andrzej Pilipiuk

Copyright ©2019 by 2019 by Fabryka Słow sp. z o.o.

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Robert Pilch

Copyright ©2024 for Cover by Andrzej Łaski

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9912-9

Obsah

Dovolená

Výlet

Poklad

Stromek

Lovci

Audit

Babička

Krvesaj

Firma

Epilog

Dodatek

Zubatá

Dovolená

Vzduch nad Varšavou se chvěl horkem, ale ve starých továrních halách byl příjemný chládek. Silné vlhké cihlové zdi se neprohřívaly tak snadno. Kromě toho upíři pociťují výkyvy teploty slaběji než lidé.

Zámečník Marek nechal bundu v šatně, vzal bednu s nářadím, přehodil si kožený popruh přes rameno a vydal se na svou dílnu. Vedoucí, starý mistr Piotr, už na něj čekal. Vyměnili si stisk ruky. Upír došel k prvnímu stroji. Na stole ležely čtyři součástky, které z poškozených mašin vymontovala noční směna.

Kriticky si je prohlédl. Vylámané či ohlazené zuby, vyběhaná ložiska...

„Sovětský šmejd,“ zabručel si pod nosem. „Mizerný kov, železa má míň než mrkev. Za cara, to byla ozubená kola, odlévala se z tvrdého nástrojového bronzu... No nic, dodělám z konstrukční oceli, co je potřeba, a ty mašiny budou sloužit dalších dvacet let.“

Rozhlédl se po hale a povzdechl si. Ve skutečnosti se celý strojový park už dlouho hodil jen do šrotu nebo do muzea. Carské obráběcí stoje se rozpadaly ve velkém. Pro meziválečné už dávno nebyly součástky. Sovětské měly daleko k dokonalosti. Nejnovější, ty ze šedesátých let, už si také odsloužily své. Zadíval se stroje stojící v koutě haly, přivezené za Gierka a zabalené do fólie. Znovu si povzdechl. Anglické stroje nejenže dělaly závity v opačném směru, navíc byly kalibrované v palcích. Francouzské křehké šroty nevydržely napěťové špičky v tovární síti a nové motory nebylo odkud vzít.

„Vyměnit to všechno,“ zasnil se. „Sjednotit...“

„Na druhou stranu, za co je vyměnit?! Dovézt ze Států? Nejsou devizy,“ zašklebil se Piotr.

„Kdyby šlo získat německé... I když ani německé není jako německé.“

„Svatá slova.“

Nemuseli tu myšlenku rozvíjet, oba si moc dobře pamatovali, jak továrna dostala na zkoušku jeden stroj vyrobený v NDR. Až do té doby si mysleli, že se nejlepší stroje vyrábějí za Odrou, ale najednou se ukázalo, že výrobky bratrské země jsou sice německé, ale jejich kvalita se nějak zvláštně liší od toho, co se dalo očekávat.

„To ať už to raději zůstane tak, jak to je.“ Mistr upevnil do svěráku součástku připravenou k obrábění. „Přinejmenším když se něco rozsype, člověk už je naučený a hned ví, co dělat.“

„No, a kdyby se nic nekazilo, unudil bych se k smrti,“ zabručel upír.

„Na druhou stranu nudný, bezpečný blahobyt taky není k zahození,“ povzdechl si vedoucí. „Loni jsem byl ve Švédsku na stranické studijní návštěvě jako zástupce dělnické třídy a řeknu upřímně...“

„Upřímně? Upřímně by bylo lepší o té cestě neříkat nic!“ zneklidněl Marek. „Už sice nepanují časy jako za Bieruta, ale ještě to někdo práskne a stane se neštěstí!“

„Tak řeknu jen to, že co člověk jednou viděl, už se nedá odvidět.“ Stařík si znovu povzdechl a apaticky se zadíval před sebe.

Ale toho dne nebylo Markovi souzeno v klidu si užívat práce. Sotva stihl nahrubo osoustružit povrch obráběného kusu kovu, objevila se v zaprášené hale sekretářka. Zaklapala vysokými podpatky, jak cupitala tenkými nožkami po betonu.

„Pane Marku, nutně vás potřebují na personálním oddělení,“ zaštěbetala.

„Zastavím se tam během přestávky na oběd,“ pokusil se ji odbýt.

Zavrtěla hlavou. „Prý to opravdu spěchá.“

„To říkají vždycky, jak ti v kanceláři, tak závodní lapiduši. Dokonce i když rozdávali novoroční přání a balíčky se sladkostmi od ředitelství, taky říkali, že to spěchá. A já tady mám důležitou práci v samotném srdci naší továrny a ve strategické výrobě,“ zabručel.

„Prozatím to dokážu zvládnout sám,“ povzdechl si Piotr.

„Vás pro změnu chtějí v závodních garážích. A ještě musím najít pana Igora,“ vysvětlila dívka.

Vedoucí se zašklebil, zastavil stroj, vypnul přívod elektřiny, zkontroloval, zda je pracovní místo náležitě zabezpečené, a vykročil jako na popravu. Upír se vydal opačným směrem. Prošel halou, přešel napříč dvorem a už byl ve vestibulu kancelářské budovy. Očistil si těžká pracovní bagančata a pustil se chodbou.

Jak máme překonat hospodářskou krizi, když jsou nejcennější zaměstnanci závodu neustále vyrušováni od užitečné práce a nuceni k nějakým byrokratickým tanečkům, přemýšlel. Máme přece kancelářské krysy, aby v papírech daly dohromady všechno, co je třeba. Ostatně, jenom na okraj, k čemu nám jsou? Za cara stačilo pár obchodníků, účetní a projekční kancelář. Zabrali jen tři místnosti! Mezi válkami se tady rozmohli darmožrouti v límečkách, ale pořád se vešli do jednoho křídla budovy. Ale teď? Kanceláře jsou větší než haly! V naší továrně je víc úředníků než lidí ve výrobě.

Delší dobu bloudil chodbami části továrny, kterou moc dobře neznal.

Konečně našel na dveřích správnou cedulku a zaklepal. Když zevnitř uslyšel zabručené pozvání, vešel. Personalistka při pohledu na něj přerušila pilování červeně nalakovaných nehtů.

„Konečně se setkáváme,“ řekla. „Protože abych byla upřímná, ani jsem pořádně nevěděla, jak vypadáte.“

„Nějak se nenaskytla příležitost,“ zamumlal. „V klidu si pracuju, půjčky ani příspěvky nechci, nebývám nemocný, nechodím pozdě do práce a neberu si dovolenou, takže personální oddělení vlastně ani nepotřebuju.“

„A v tom se hluboce mýlíte,“ věnovala mu přátelský úsměv.

„Jak to myslíte?“ lekl se. „Mám padáka, nebo co?“

Spěšně si sáhl do svědomí, ale v poslední době na sebe příliš neupozorňoval. Továrna nevyráběla nic zajímavého, takže si ani nic nenosil domů... Někdo na něj napsal udání? Ale kvůli čemu? A co bylo nejdůležitější – byl naprosto nenahraditelný.

„Co vás nemá, jakého padáka?“ ohradila se. „Právě naopak. Ředitelství se rozhodlo váš přístup k práci ocenit.“

„Poukaz na pračku?“ ožil. Upíři se sice nepotí, ale oblečení by se čas od času prát mělo. A v jejich pračce už motor fungoval jen taktak.

„Tak dobré to zase není. Ale jedete na závodní dovolenou!“

„Co prosím?!“ vykoktal. „Jak to?!“

„Naše továrna má firemní rekreační objekt u moře,“ vysvětlila mu personalistka. „Pravda, není zrovna velký a na každého se nedostane, ale prošla jsem osobní složky a mám poznačeno, že ani vy, ani váš kolega Igor si vůbec nevybíráte dovolenou. Dvacet let, možná i déle, protože stará dokumentace už byla skartována.“

„Nepotřebujeme dovolenou,“ zamumlal. „Dejte ji někomu, kdo má děti. Anebo někomu starému a unavenému prací. Ať se raduje ze slunce, jódu, písku...“

„Příkaz vedení!“ V personalistčině hlase se ozval tvrdší podtón. „Jakožto odměnění zaměstnanci jedete na dovolenou. Povinně. Trochu se opálíte, odpočinete si v srdci přírody,“ pokoušela ho.

„Mám se opálit?! Proč?!“

„Pro zdraví a krásu. Jste bledí jako nějací nebožtíci. A ještě jedna věc. Chatka je pro tři, můžete vzít nejen Igora, ale ještě jednoho člověka z rodiny nebo třeba známého.“

„A kdy bych měl jako jet?“ odvětil podrážděně.

„Příští pondělí.“

„A co když se během mé nepřítomnosti rozsype něco důležitého? Kdo pak zachrání plán? Ty mašiny znám do posledního šroubku jenom já. K obráběcím strojům ani neexistuje dokumentace, obyčejný zámečník se z toho podělá a nové součástky nevyrobí. A náhradní díly nejsou. Já mám zkušenosti. Dělám všechno z paměti, dopasovávám, dávám dohromady,“ zasténal tiše.

„Proč se tak staráte, člověče?“ založila si žena ruce v bok. „Pracujete přece v téhle továrně už nějakou dobu. Jednou se plán překročí, jindy to nevyjde. Dokonce i když vyrobíte těch podavačů do snopovazačů, kolik je potřeba, stejně to není důležité, protože i továrna na snopovazače buď překročí plán, nebo ne. Když překročí, stejně nevyrobíte dost. A pokud ne, budou mít přebytek dílů, a v tom případě pro ně několik týdnů bez dodávek není důležitých. Když překročíte plán, oni to nemají kde skladovat, protože sklad je dimenzovaný na plánovanou produkci, takže vaše výrobky rezivějí pod širým nebem. A když mají málo, čistí od rzi to, co mají na dvoře, a tenhle šrot montují do strojů. Běžná věc. Ostatně už je stejně červenec, takže i kdybyste se zbláznili a vyrobili ty podavače podle plánu, stejně je nebudou moci namontovat. A i kdyby se jim to podařilo, distribuce snopovazače nerozveze po zemi včas. Žně začnou každou chvíli. Ať už je vyrobíte nebo ne, letos už je to stejně jedno. A dokonce i kdyby se nějakým zázrakem podařilo všechno zkoordinovat, stroje budou stejně stát a bude se na ně prášit, protože kdo by je koupil? Drobným rolníkům se házejí klacky pod nohy, i kdyby na ně měli peníze, a zemědělské svazy a JZD už dávno přešly na kombajny.“

„To nepopírám. Plánované hospodářství má jistá specifika. Ale přesto...“ bručel, i když moc dobře věděl, že argumenty této ženy jsou nezpochybnitelné.

„Jedna věc s druhou nikdy nesouvisí. Mám kamarádky v několika podnicích, takže to vím. V kapitalismu je to možná jinak, ale u nás může továrna stát dva týdny a není z toho žádný poprask. Taková je převaha plánovaného hospodářství centrálně řízené ekonomiky nad kapitalistickou. Učili nás to, když jsem dělala kurzy na VUMLu. V socialismu je důležitá především pracující třída, takže už nechci slyšet žádné vytáčky. Jedete na dovolenou.“

Marek se zašklebil, ale musel přiznat, že na tom, co ta žena říká o přestávkách ve výrobě, je kus pravdy. Také měli dříve nedostatek surovin, když hutě nepracovaly podle plánu. A nadměrné zásoby, když překročily plán. Sám si pamatoval, jak jednou kvůli prémiím udělali dvě stě dvacet procent normy, jenže zákazník odebral jen sto dvacet procent produkce. Tři dny zakopávali ve starých sklepech vyrobené vačkové hřídele, protože skladovat je nebylo kde, a přece je nemohli prostě jen tak prodat soukromníkům!

„No, a kde ta dovolená bude?“ zeptal se odevzdaně. „K moři to máme pět set kilometrů.“

„U Leby. Hezké prostředí, komorní, jen osmdesát chatek, kousek od moře, ne víc než půl hodinky... Tady to podepište. Odjezd v neděli ve dvě odpoledne od továrny. Ach, málem bych zapomněla. Vedení vás žádá, abyste zašel do garáže. Zdá se, že na firemním autobusu je třeba opravit pár věcí. Chápete, musí vydržet cestu k moři a bylo by dobré, kdyby se zvládl i vrátit.“

„Od začátku jsem v tom tušil nějaký háček!“ namířil na ženu prst v obviňujícím gestu. „Takže když chci jet na dovolenou, musím nejdřív opravit ten šrot.“

„Proč hned tak ostrá slova a hloupá obvinění?“ odfrkla si. „Za prvé ho nebudete opravovat sám. Za druhé, dovolená vám tak jako tak náleží. Za třetí, kdyby měli jet jen vaši kolegové s dětmi, stejně byste ho přece musel připravit na cestu, protože jste dobrý člověk! Za čtvrté, nikdo jiný si s tím neporadí. Tovární dokumentaci od autobusu nemáme, a takový fachman jako vy všechno vyrobí, spasuje a namontuje po paměti. Za páté, ředitel si určitě bude pamatovat, kdo ten šrot opravil, a víte, že dokáže být vděčný těm, kdo pro naši továrnu tvrdě pracují... Možná z toho nakonec bude i ten poukaz na pračku!“

Když Marek sešel do garáží, Igor a vedoucí Piotr už byli na místě. Ustaraně si prohlíželi vozidlo. Starý kloubový Jelcz sloužil dvacet let jako městský autobus a do továrny se dostal jako podnikový, „na doježdění“. Pozdravili se, vedoucí si strčil do úst „extra silnou“, zapálil si a potáhl.

„Tak co říkáte, pane kolego?“ oslovil ho. „Docela krasavec, ten náš autokar, ne?“

„Do hajzlu, tohle je ale šrot,“ povzdechl si Marek upřímně. „Máme oživit tuhle mrtvolu, a to tak, aby vydržela tisíc kilometrů?!“

„Šrot nešrot, jiný stejně nemáme,“ pokrčil stařík rameny. „Lepší nám nedají. A kromě toho nepřehánějme. V podstatě má všechno, co je třeba. Volant, kola, motor a tak dále. Jo, vlastně, vyznáte se ve spalovacích motorech?“

„Tak trochu,“ pokrčil upír rameny. „S parními mi to šlo líp. Co přesně s ním není v pořádku?“

„Popravdě řečeno, asi skoro všechno.“

„Na spravování prasklých bloků je tady specialista spíš Igor,“ zažertoval Marek.

„Zrovna blok je v pořádku, mám tady na spravování něco jiného,“ odsekl kolega.

„Při pokusu nastartovat v tom něco rachtá,“ upřesnil Piotr. „Asi jsou v háji písty. A teče olej. K tomu je jedno zadní kolo nějak divně křivé. Je v háji osa, nebo je jenom nakřivo disk?“

„Karosérie je zespodu úplně prožraná solí,“ zabručel Igor. „Prakticky nedrží na rámu. I samotný rám je hodně zrezivělý. Musíme uříznout, ubrousit a přivařit celé pláty nového plechu.“

„Může být nerezová ocel?“

„Vlastně proč ne?“

„Tři milimetry?“

„Má to být pancéřové auto nebo co? Milimetr maximálně. A radši ještě tenčí.“

„To asi taky najdu. Jděte do skladu a zeptejte se, co mají. Vydají nám, kolik bude potřeba.“

Marek si kriticky prohlédl pneumatiku, na níž byly jen stěží patrné stopy vzorku. Poklepal na uvolněný reflektor. Chtěl poklepat i na karoserii, ale dostal strach, že mu prst uvázne v díře, a tak místo toho zaklepal na okno. Těsnění scházelo, zadrnčelo... Gumová harmonika také děsila svými dírami.

„Týden práce,“ odhadl. „A prý se odjíždí pozítří.“

„Týden? Ani náhodou. Pánové, řekněte si, kolik lidí potřebujete k ruce, stáhneme je z dílen a dáme se do díla.“

Marek měl na jazyku několik jízlivých poznámek, ale zůstal zticha. Vlastně se mu ten úkol docela líbil. Přinášel nové výzvy, vyžadoval přemýšlení, plánování, ale také tvůrčí improvizaci. Přesně tak, jak to měl rád. Jen ten spěch...

Jak se věci mají? přemýšlel, zatímco se hrabal pod čelní maskou. Na jednu stranu tady máme reálný socialismus, což nám poskytuje jistou volnost v dodržování termínů, ale zároveň stejně jako v kapitalismu musejí být některé věci hotové včas. Nejlépe včera, řeklo by se. Zdánlivě plánované hospodářství, ale nějak nedokázali naplánovat pracovní řád tak, abychom se řekněme dva měsíce v klidu a pomalu šťourali v tom vraku. Všechna práce v úkolu...

***

Marek se vrátil domů až po deváté večer, unavený a zamračený jako bouřkový mrak. Manka seděla a bezmyšlenkovitě zírala na televizi.

„Co se stalo?“ zajímala se, když odtrhla pohled od obrazovky. „Potíže v práci? Drželi vás tam na nějakých přesčasech nebo co?“

„Složitou práci mám vlastně docela rád, ale vyrobit zničehonic tři motorové písty, seřídit je s ojnicemi a válci, udělat ložiska a vysoustružit novou zadní osu autobusu je na jeden den trochu moc,“ zabručel. „Ruce a záda skoro necítím, a teplokrevného by ta práce asi zabila. Igor tam ještě musel zůstat. Karoserie je po dvaceti letech bojů se solí zrezivělá. Musí přivařit patnáct záplat nového plechu. Nejspíš to bude dělat až do rána.“

„Opravujete nějaký autobus?“ divila se.

„Podnikový autokar. V neděli odpoledne pojedeme na dovolenou. Dostal jsem nařízenou podnikovou rekreaci. Ve středisku našeho družstva v Lebě. Písek, moře, les, pohyblivé duny, rampy pro V2 po Němcích a tak dále. A k tomu komáři. Ty jedeš taky, protože nám dali chatku se třemi lůžky.“

„Super!“ zaradovala se. „Tak to si uháčkuju bikiny.“

Zámečník otevřel brašnu a k dívčinu překvapení postavil na stůl pět láhví ořechového mořidla. A potom si znovu ztěžka povzdechl.

„Svlékni se a skoč do vany.“

Viditelně překvapená se na něj podívala. A pak se svůdně usmála. „Svléknout se? Jako... úplně donaha?“

Přitakal netrpělivým kývnutím hlavy a dal se do pročítání etikety na láhvi. Když chvíli poté vešel do koupelny, Manka už stála na kachlíkách zahalená jen do ručníku a z kohoutku se šuměním tekla voda. Dívka se zvláštně usmívala.

„Budeme to pít?“ zeptala se s pohledem upřeným na láhev s barvou.

„Co to plácáš?“ podivil se. „Proč?“

„No, protože... Přinesl jsi mořidlo a přikázal jsi mi, abych se svlékla, tak jsem si vzpomněla na Profesora. Možná zjistil, že pití mořidla vrací pohlavní pud, a tak se napijeme a budeme šoustat pod sprchou. Konečně přijdu o panenství, v nejhorším to může být i s tebou, co se dá dělat.“

Marek si ještě jednou povzdechl, tak nějak hodně ztěžka.

„Jedeme na dovolenou,“ vysvětloval. „K moři. Budeš si chtít v plavkách lehnout na pláž, ale jsi bledá jako tvaroh. Teplokrevní, jak je známo, na ultrafialovém záření hnědnou. A ty se neopálíš, protože nežiješ a kůže nevytváří melanin. Vypadala bys hloupě, kdybys tam ležela úplně bledá mezi normálními lidmi spálenými sluncem. Dokonce bych řekl, že by to bylo hodně neestetické. Takže přidáme do koupele mořidlo, na hodinu se namočíš, pigment se zažere hluboko do kůže a pojedeš tam už s krásným opálením.“

„Lij na mě to mořidlo, chci být snědá jako Isaura,“ zašeptala smyslně a začala si stahovat ručník, ale Marek jen odevzdaně pokrčil rameny, postavil láhev na pračku a odešel.

***

V neděli odpoledne dva upíří zaměstnanci a Manka stáli před bránou továrny. Podnikový autokar vypadal vážně docela dobře, Igor si s karoserií dal práci. Zazáplatoval a vyklepal, co bylo potřeba. Záplaty byly pečlivě zaleštěné. Lakovna vyhrabala ze skladu zbytky barev. Část plechů pokryli zářivě zelenou barvou a tam, kde to nestačilo, nanesli vrstvu olejové béžové. Kdosi obdařený specifickým estetickým cítěním přetřel blatníky a nárazníky na růžovo. K tomu se zásobovací oddělení dokázalo dohodnout s čalounickým oddělením a za čtyři sta tažných zařízení k maluchům dostali úžasné potahy ze zbytků, které umožnily zamaskovat žalostný stav sedadel. Továrna vyrobila i novou harmoniku, sice z celtoviny, ale vypadala docela pevně. JZD Bródno poskytlo za deset podavačů pro snopovazače čtyři nepříliš sjeté pneumatiky, tím pádem i kola byla skoro v pořádku. Kolem se shromáždil dav zaměstnanců se ženami a dětmi. Všichni měli kufry a batohy. Z nedaleké baziliky dorazil kněz – stařeček František. Kriticky si vozidlo prohlédl.

„S Boží pomocí možná dojedete,“ konstatoval suše a s těžkým povzdechem pokropil karoserii svěcenou vodou. „Nechť vás opatruje svatý Juda Tadeáš, patron věcí nemožných a nevykonatelných.“ Předal řidiči malý barevný obrázek.

Všichni se zbožně pokřižovali a vydali se usadit na místa. Kněz se zadíval na trojici upírů, jakoby káravě zavrtěl hlavou, ale nic neřekl, jen se vydal zpátky do kostela. Mance připadalo nemožné, že by se celý ten dav vešel do jednoho autobusu, ale jak se ukázalo, vedoucí byl skutečným mistrem nakládky. Manželé dostali místa na sedadlech, menší děti si vzali na kolena, větší se usadily na kufrech a batozích. Všichni postupně mizeli uvnitř.

V autobusu začalo být těsno, ale veselo, skoro domácky. Manka dostala místo u okna. Do zadku ji bodla zlomená pružina. Vedle ní se usadil starý vedoucí. Hromady kufrů, batohů a tlumoků vyplnily uličku mezi sedadly. Ženy s dětmi se posadily dopředu, muži zaujali místa vzadu. Marek s Igorem se také usadili mezi kolegy na konci autokaru. Řidič hrdě umístil za sklo tabulku s nápisem: „Závodní dovolená“. Rituálně si odplivl přes levé rameno, pokřižoval se a otočil klíčkem. Motor zazpíval, jako by právě opustil továrnu a autobus se rozjel.

Zadní část jen taktak vybrala zatáčku, ale kloub vydržel. Když vyjeli na Kawęczyńskou ulici, řidič už mohl klidně přidat plyn. Když lidé viděli, že autokar skutečně jede, oddechli si úlevou, usadili se pohodlněji a vytáhli chleby, láhve a karty. Někdo zapnul přenosné rádio Sokol.

„Míň než nuláááá... Míň než nuláááá!“ ječel reproduktor.

Pár lidí se pokusilo k písni přidat, ale cestující byli ještě příliš střízliví, než aby to znělo přirozeně.

„Pane zámečníku, dáme si panáka?“ oslovil Marka jeden z dělníků a vytáhl z kapsy placatku žitné.

„Můžeme, ale víte, že jsem upír,“ připomněl Marek.

„Nám je to fuk, upír nebo ne, ostatně upíři přece nejsou,“ mávl rukou druhý a vytáhl věnec klobás. „Jsou to jen pohádky pro děti.“

„Škoda chlastu, na nás to stejně neúčinkuje,“ vysvětlil Igor.

„Ty se s námi nenapiješ?“ zavrčel první dělník podrážděně.

„Napít se s vámi můžeme, když chcete. Ale věc se má tak. My, upíři, přijímáme alkohol jen tak, že vysajeme někoho, kdo už je opilý,“ vysvětlil Marek.

„Ale když už to sami navrhujete, tak začněte, vypijte tu placatku, a až se alkohol dostane do krevního oběhu, potom se napijeme od vás,“ odhalil Igor zlehka špičáky.

Muž trochu zezelenal.

„Eee... Zrovna jsem si vzpomněl, že mi doktor doporučil, abych dočasně omezil pití,“ zabručel a schoval placatku.

„A co kdybychom si zahráli karty?“ Svářeč vytáhl z kapsy umaštěný balíček. „Jen tak, rekreačně, o groše nebo sirky...“

„S radostí.“

Nálada, zpočátku trochu skleslá, se rychle zlepšila. Hráli karty. Rádio usilovně vyřvávalo, umocňovalo náladu prázdninové selanky. Ve vzduchu se vznášel cigaretový kouř. Zaměstnanci Drátovny si navzdory počátečním obavám také párkrát přihnuli. Oba upíři je ujistili, že kolegy z práce vysávat nebudou. Zahráli si, potom si zazpívali s rádiem... Objevila se další placatka. A pak ještě jedna. Nastala noc. Konečně všichni usnuli, unavení stísněným prostředím, dusnem, alkoholem a otřesy.

„Tak to prostě funguje,“ zašeptal Mance starý vedoucí. „Jako před válkou.“

„Jak to myslíte?“ přestala háčkovat.

„Měli jsme v továrně různé lidi. Židy, Němce, dokonce i pár Rusů, kteří neutekli s carskými a zůstali, protože nechtěli do Sovětského svazu. Ruská chudina, Bělorusové, Polešukové, Ukrajinci, Huculové, kteří přišli do Varšavy za prací. Ale lidi se podívali, jak kdo pracuje, vypili spolu láhev nebo dvě a už nebyl problém, že je někdo Polák a někdo ne. Všichni jsme byli kolegové z práce, a hotovo. A zůstalo to tak dodnes. Lidi vidí, když někdo tvrdě maká, a navíc je to fachman, vidí, že nemá nos nahoru, a tak pal to čert, jestli je upír nebo homosexuál. Každý, kdo se umí zapojit do kolektivu, je v naší fabrice doma, a šmytec. Dokonce i kdyby to byl špion vyslaný z USA.“

„To si vyprošuju,“ zabručel urostlý černoch zabořený do vedlejšího sedadla. „Še je nekto černej, eště to hned nesnamená, žže je z USA!“

„Takže jste prostě jenom vzali na vědomí, že s vámi pracují upíři?“ divila se dívka.

„A proč ne? Lidi se bojí toho, co neznají,“ konstatoval mistr filozoficky. „Jasně, že se to nelíbilo každému. Objevily se i krysy, které psaly udání na družstvo, ale kdo by v dnešní době věřil takovým pověrám... A krysám na personálním napsali noční směny, přesně v době, kdy měli noční Marek s Igorem. Ve dne si ještě frajeři hráli na tvrďáky. Ale noc s upíry v jedné hale žádný práskač neriskoval. Odešli na vlastní žádost. Což je dobře, líp se dýchá. I firemní autokar je možné v klidu vysvětit a nikdo ani nepípne.“

Dívka se zamyslela. Sakra, možná bych se měla vrátit do školy a dodělat to zatracené lyceum? Možná by se mi dokonce zlepšily známky, kantoři by se mě báli, a kdyby napsali na inspekci udání, že jsem upírka, nikdo by jim přece neuvěřil. Jenže jsem ležela půl roku v rakvi, takovou absenci by mi bez papíru od doktora neomluvili. Jenže co bych jim měla ukázat? Úmrtní list?

Konečně ukolébaná jízdou usnula.

***

Svítalo. Autobus uháněl krajinou rychlostí nejméně čtyřicet kilometrů. Tlumiče vrzaly a skřípaly. Účastníci zájezdu už se probouzeli. Děti kňouraly. Mámy vytáhly obložené chleby, otcové si rychle dávali panáka na spravení a zapíjeli ho meltou z termosek. Pár lidí si vychutnávalo ranní cigaretu. Marek se zaposlouchal do zvuků vydávaných motorem, převodovkou a nápravami, a potom znovu spokojeně upadl do dřímoty. Manka usilovně háčkovala bikiny.

„Takhle to mám rád,“ zamručel vedoucí Piotr a nalil si meltu z termosky. „Prázdniny... Ta atmosféra nenucené letní bezstarostnosti. A všichni v autobusu se usmívají, jako jedna velká, šťastná rodina. Podobné chvíle lidi sbližují. Živé i mrtvé.“

„Vlastně mám taky ráda prázdniny,“ přiznala Manka. „A mám je jako v románu Julese Vernea, už dva roky.“

„Udělej si kurz psaní na stroji, ztratím slovo na ředitelství, uchytíš se jako mladší referentka nebo poslíček v kanceláři. Vyděláš si pár drobných na vlnu a přízi.“ Letmo pohlédl na její dílo.

„Uhm...“ zamumlala.

Dojeli na místo brzy dopoledne. Autobus zasténal a znehybněl na štěrkem pokrytém plácku. Dav se vyhrnul ze stísněného interiéru a zvědavě se rozhlížel kolem. Někteří tady už dříve byli, jiní přijeli poprvé. V řídkém borovicovém hájku stály chatky. Soudě podle vyboulených stěn byly hlavním stavebním materiálem použitým k jejich vybudování dřevotřískové desky nebo překližky. Zelená olejová barva se ve velkém loupala a odhalovala předchozí hnědou vrstvu. Pod ní tu a tam prosvítaly zbytky ještě starších nátěrů. Z okapů střech pokrytých lepenkou visely jako stalaktity rampouchy ztvrdlého lepidla.

Na druhé straně parkoviště se tyčila okázalá budova z betonu, luxferů a drátoskla, zevnitř částečně natřeného barvou. Ve vzduchu spolu válčily pachy starých hadrů, připálených brambor, hranolků smažených na starém oleji a rajčatové polévky. Lidé, vedení dovolenkovým instinktem, se vydali ke stravovacímu bodu. Upíři se také zvědavě rozhlíželi.

„Uvnitř je celé sociální zařízení střediska. Však víš, jídelna, kuchyň, sprchy, pokoje zaměstnanců, sklad, recepce a klubovna s televizí,“ vysvětloval Markovi starý mistr. „A dnes také určitě proběhne seznamovací večírek.“

„Ale my se přece všichni známe!“

„Seznamovací večírek stejně musí být. Je to taková tradice.“

„Aha... Ale předtím dostaneme klíče, ne?“

„Ano. A také je třeba se nahlásit.“

„Sakra... To mě nenapadlo.“

Vešli do jídelny. Zámečník se poslušně postavil do řady u okýnka. Kuchařka si odškrtávala jména na seznamu. Každý rekreant jí dával také lístky na maso, z něhož žena krejčovskými nůžkami odstřihávala odpovídající počet kuponů.

„Hm, hm, družstvo se o zaměstnance stará, jak vidím,“ pochválil Igor a rozhlédl se po místnosti. „Je to tu estetické...“

Laminované stolečky pokrývaly sněhobílé ubrusy, chráněné poloprůhledným igelitem. Na každém stál porcelánový stojánek na ubrousky a vázička s umělými květinami. Podlaha byla z lastrika, ale kovové nožky stolečků a židlí byly omotány silnou vrstvou ruské izolační pásky, aby ji nepoškrábaly. Jedna ze stěn byla zahalená závěsem. Uvnitř místnosti se nacházelo nevelké pódium. V oknech visely záclonky, u stropu byly natažené staré rybářské sítě ozdobené dvěma lodními lucernami a rybami vyřezanými z polystyrénu. Fronta se táhla jako na poště. Konečně na ně přišla řada. Kuchařka, zamračená jako listopadové ráno, se na ně hrozivě zadívala. Marek přešel k okénku a podal ženě lístky na maso – svůj a Igorův.

„Zbytek nepotřebujeme,“ prohlásil velkopanským tónem, když viděl, jak žena zkušeným pohybem sahá pro nůžky.

„Zbláznil jste se? Dovolená je jen dva týdny, co budete jíst zbytek měsíce?“ zadívala se na něj podezíravě.

„Jsme vegetariáni,“ přispěchal na pomoc Igor. „Neobtěžujte se prosím ani s jídlem pro nás. Stravovat se budeme sami. Kořínky, bylinkami a tak dále.“

Žena náhle přestala být zamračená a zručným pohybem shrnula jejich lístky do levé kapsy šusťákového pláště.

„Kdybyste chtěli nějakou mrkev, jablíčka nebo něco dalšího, přijďte dozadu,“ zašeptala spiklenecky, zatímco se doslova rozzářila v téměř bezzubém úsměvu.

Přešli na druhou stranu budovy, na recepci střediska. Vrátný, starší muž s ksichtem donašeče v důchodu, vyhledal jejich jména v seznamu.

„Pro přihlášení od vás budu potřebovat osobní doklady,“ zabručel a přelétl po nich pohledem.

„Tady jsou.“ Marek položil na pult dvě pětidolarové bankovky. „A školní legitimace naší sestřenice.“ Přidal ještě dvoudolarovou bankovku.

„Překvapivá podoba na fotografiích.“ Muž zkušeně dýchl na bankovky a opatrně je schoval do kapsičky košile. „I v obličeji. Jste bratři?“

„Kdo ví? Možná ano. Ostatně pocházíme z jedné vesnice,“ pokrčil Marek rameny. „Víte, jak to bývalo za teplých letních dnů. Vesnické holky spaly na seně... V noci se kluk vyšplhá k nim na seník, a když se o den později objeví znovu, jak může vědět, že jestli je to ta samá holka? Je přece tma, v těch podmínkách není těžké splést si stodolu, o holkách nemluvě, a o elektrických svítilnách v té době ještě nikdo ani neslyšel.“

Konečně dostali klíče. Na mapce střediska zjistili, kde stojí jejich chatka, a vydali se k ní, obtížení zavazadly. Štěrková cestička je dovedla skoro až k plotu kempu. Pod stromy tam nějaký chlápek vypadající jako člen závodní stráže sekal trávu a pečlivě se při tom vyhýbal obrovským trsům šedozelených listů. Několik podobných keříků vyrůstalo i přímo z cestičky. Další narušovaly kompozici nedalekého květinového záhonu. Marek se na to zadíval a poškrábal se na hlavě.

„Máčka přímořská,“ vysvětlil sekáč. „Ten plevel je přísně chráněný, proto ho musím nechat být. Trnitý hnus...“

Upíři chápavě pokývali hlavou a kráčeli dál. Chatka stojící pod rozložitým smrkem byla malá a nejlepší léta už měla za sebou. Dveře byly trochu zkroucené, okno se mírně prověsilo v pantech a bylo jasné, že je lepší ho neotevírat. Ale aspoň i tady byla střecha čerstvě pokrytá novou lepenkou. Za chatkou stála latrína – nejspíš nefunkční, protože byla dost přimáčknutá nakloněným stromem. Ale oni ji stejně k ničemu nepotřebovali.

Interiér chatky je uvítal typickým pachem zatuchliny s lehkou příměsí pryskyřice a myších bobků. V pokojíku se nacházely tři proleželé postele, malá rozpadající se skříň, křivý stolek s poškrábanou deskou a tři židle. Matrace při zmáčknutí vydávaly žalostný zvuk. Podlaha z prken, pokrytá linoleem se vzorem imitujícím koberec, se pod nohama mírně prohýbala, ale nevrzala. S příjemným překvapením si všimli, že okenní tabulky někdo nedávno otřel hadrem. Manka hodila batoh na postel.

Marek si vybalil zavazadla. Vymotal z novinového papíru malý zámečnický svěrák a připevnil ho ke stolku. Vedle postavil hodinářskou kovadlinku. Z uzlíčku vytáhl kousek nástrojové oceli a hrst pilníků. Rozložil je na stole a seřadil od nejhrubších po nejjemnější. Stranou umístil technické výkresy a archy smirkového papíru.

„Proč tohle?“ podivila se dívka, sledující jeho počínání. „Dali ti domácí úkol? Jsme přece na prázdninách...“

„Bez oblíbené práce blbnu,“ svěřil se, zatímco v dlani mačkal kousek ocelové vlny. „Víkendy ještě nějak vydržím, ale dva týdny by mě asi zabily. V přeneseném smyslu, samozřejmě.“

„Máme tu odpočívat... Co když se někdo chytí toho, že místo aby ses válel na lehátku, pracuješ? Nebo dokonce napíše udání?“ zneklidněla.

„Jestli někdo bude držkovat, řeknu mu, aby šel do háje! Dokonce se to správně jmenuje `pracovní dovolená'. Kromě toho je zámečnictví moje hobby. Všichni se můžou na dovolené zabývat svými koníčky.“

„To je mi ale hobby, celý život s pilníkem v ruce. Kdyby sis místo toho raději někdy přečetl nějakou chytrou knížku a dozvěděl se něco o světě, ve kterém žiješ,“ zabručel Igor a vytáhl ze zavazadel notně očtený exemplář Marxova Kapitálu. „A mimochodem, je obrovská škoda, že jsme s sebou nemohli vzít video a televizi.“

„Za půl hodiny je oběd,“ ohlásila Manka, studující vývěsky nalepené na stěně: denní rozvrh a střediskový řád. „Když nejíme to co teplokrevní, znamená to, že máme v tu dobu volno?“

„Nevím, nějak to vyšlo tak, že jsem nikdy neměl dovolenou,“ přiznal zámečník. „Ale logicky vzato si opravdu můžeme dělat, co chceme... Co kdybychom šli k moři? Je za těmi kopečky.“

„U moře se tomu říká duny,“ poučila ho. „Pojďme!“

Prošli kempem, minuli kolegy kráčející s rodinami k jídelně. Vydali se lesem plným komárů. Překonali písčitý svah. Neuplynulo ani patnáct minut a už s přimhouřenýma očima stáli u betonových sloupků ozdobených zrezivělým ostnatým drátem. Vítr čechral ostrůvky neduživé trávy.

„U moře jsem nebyl celé věky,“ zašeptal Marek, pozorující vlny. „Ale ani trochu se mi po tom pohledu nestýskalo.“ Tvářil se při tom lehce znechuceně, jako by z dovolené neměl vůbec radost.

„Kolik je to přesně let?“ zajímala se Manka.

„Naposledy jsme byli u Baltu ve čtyřicátém pátém, když jsme dobývali Kolobřeh,“ vysvětlil Igor. „Velitel přikázal vyhodit do povětří skopčácký bunkr, aby vyčistil cestu pěchotě. Nebylo jak se tam dostat, skopčáci pálili do všeho, co se pohnulo. Nechtěli jsme, aby kluci z jednotky pochcípali, tak jsme šli ve dvou a ty skopčáky zneškodnili. V noci jsme se tam přikradli a splnili úkol. Vlastně jsem ho splnil sám, protože se Marek zakoukal, vlezl, kam neměl, a dostal čtyřicet ran z kulometu. Chvilku trvalo, než se z toho sebral.“

„Tak jsi ten bunkr vyhodil do povětří sám?“

„Nevyhodil, z těch nervů jsem si zapomněl vzít tritol a sirky. Ale když přes střílnu uviděli moje zuby, většina utekla, a zbytek... No, řekl bych, že byli dobře vypasení tím, co v Polsku nakradli. Docela kalorická krev, i když s odpornou kovovou pruskou příchutí,“ usmál se při té vzpomínce.

„Tehdy jsme se seznámili s Dědkem Veteránem,“ dodal Marek. „Přesněji ne tu noc, ale o dva dny později, když ho naše četa popravovala. Taky na pláži.“

„Popravovali jste ho?!“ divila se Manka.

„Dokud zabíjel Němce, velení to schvalovalo. Když zabíjel a pak kastroval a skalpoval, přivírali oči. Když kastroval a skalpoval, a teprve potom zabíjel, pořád to nebyl problém. Ale když je začal kastrovat, skalpovat a pak pouštět živé, usoudili, že i když to skvěle podkopává morálku nepřítele, přece jen toho porušování ženevských konvencí už bylo dost.“

„Kastroval a skalpoval?!“ divila se.

„Prostě s nimi měl nějaký osobní problém,“ zabručel Igor. „Nebylo taktní se ptát.“

„A jak určitě chápeš, ráno jsme ho popravili zastřelením, ale druhý den večer vidíme, jak se hlásí jako dobrovolník do naší jednotky, převlečený do civilních hadrů, a předstírá, že je bývalý dělník z nucených prací. Došlo nám, že je to upír jako my...“ dodal zámečník. „Každopádně se nám u moře nelíbilo. Celá pláž zaminovaná, všude se válely mrtvoly, střeva visela na zátarasech a strašně to páchlo, protože Němci před porážkou všude vysypali yperit. A k tomu na několika místech hořely ruské a skopčácké tanky, takže z nafty a toho, co zbylo uvnitř, stoupal dusivý kouř. Scéna jako z nějakého hororu, akorát bylo všechno doopravdy,“ otřásl se při té vzpomínce.

„Objektivně vzato se nám tam tehdy možná nelíbilo, protože byl březen a počasí pod chcíplého Azora,“ konstatoval parťák. „Teď je červenec. Miny tu nejsou, mrtvoly jsou taky zakopané, nebo je sežrali tuleni... I když záseky, jak vidím, se používají pořád, jenom bez rozvěšených vnitřností.“ Igor se udiveně zadíval na řadu sloupků a na ostnaté dráty natažené mezi nimi.

„To nejsou záseky, jenom plot, aby lidi nelezli na duny a nešlapali po chráněných rostlinách,“ vysvětlovala jejich společnice. „Podívejte se pořádně, jak je tady krásně. Sluníčko svítí. Písek a vlny... Racci křičí. Nejsou tu žádné vraky, bunkry ani mrtvoly.“

„Chceš říct, že jsme se až dosud moři vyhýbali zbytečně?“ poškrábal se zámečník na hlavě. „Možná máš pravdu... No nic, máme dva týdny. Jak doporučuješ, prolezeme si to tady, všechno si prohlédneme, popřemýšlíme. Možná ta dovolená není tak hloupá věc, jenom, sakra, ruce samy hledají nějakou práci.“

„Jestli chceš, můžeme zítra zajít do závodu na zpracování ryb a zeptat se, jestli jim neodešel nějaký stroj, který bys v rámci socialistického závazku mohl opravit,“ navrhl Igor. „Ostatně i na kutrech se určitě taky kazí spousta věcí.“

Marek viditelně pookřál. Dorazili k vodě. Písek byl jemný a teplý. Vlevo v dálce viděli rekreační chatu Neptun. Tato část pláže byla méně divoká, v dálce se rýsovaly barevné proutěné plážové koše. Břeh byl zabezpečený řadami zčernalých dřevěných kůlů, tvořících vlnolamy a hráze. Čas oběda už nejspíš skončil, protože ze střediska vycházeli další a další lidé. Roztahovali deky, stavěli paravány... Manka jediným pohybem shodila šedé plátěné šaty. Obarvená mořidlem do zlatohněda a v uháčkovaných barevných bikinách vypadala moc hezky. Ne tak hezky jako Isaura, ale také pěkně.

„Být upírem je v jedné věci fajn,“ řekla, když vešla po lýtka do moře. „Není cítit, jak je ta voda ledově studená.“

Marek se posadil na břeh, našel si klacek a teď ho zamyšleně ořezával nožíkem. Igor si sedl vedle něj. Také se cítil divně, když nemohl nic svařovat.

„Nudím se,“ bručel zámečník. „Není tady vůbec nic na práci. Jistě, teplokrevní jdou na pláž, koukají na holky v plavkách, cítí příjemné mravenčení na různých místech. Potom si dají pivo nebo dvě, zapálí si cigaretu, poslouchají rádio a čas jim ubíhá. Děti si stavějí hrady z písku a cachtají se v moři. Kluci se ve vodě osahávají s holkama. Ženské se opalují a čtou si románky. Ale my? Vůbec nic.“

„Taky se můžeme dívat na holky v bikinách,“ koukl Igor letmo na koupající se Manku. „Ta naše spolubydlící je docela kus. Vypadá vábně, řekl bych. I když, popravdě řečeno, bez pohlavního pudu není koukání na ni zase tak zábavné. A pivo si vlastně taky můžeme dát, neuškodí nám, stejně ho nestrávíme.“

„Myslíš?“

„Nevím. Sto let jsem to nezkoušel. Projde organismem... Sakra! Vlastně by bylo fajn připomenout si, jaké to je čůrat.“

„Ale co když už uvnitř všechno srostlo? Já bych to neriskoval. Koneckonců jsme nemrtví. A co když pivo zůstane v žaludku, zkvasí, namnoží se v něm bakterie a zaútočí na nás zevnitř? Naše těla, abych to zaklepal, se nerozkládají a já bych byl rád, aby to tak zůstalo!“

„To je fakt... Takže si radši ani nedávejme cigaretu. Kdysi prý lékaři doporučovali kouření tabáku jako prostředek zabírající na úporný kašel... ale čert ví, jak mrtvé plíce zareagují na dehet.“

Asi hodinu se procházeli po břehu a nudili se jako mopslíci. Došli až k Neptunu, pokoukali se na dívky hrající na břehu volejbal, vrátili se... Dívali se pod nohy, ale žádný jantar nenašli. Manka už si užila vodu a teď ležela na písku a předstírala, že se opaluje. Mladí muži procházející se po břehu po ní vrhali pohledy. Jak Marek předpokládal, teplokrevně založení hospodařili s volným časem po svém. Pili pivo, házeli prázdné láhve za duny, kouřili cigarety a bezstarostně trousili nedopalky kolem. Ženy četly dámské magazíny nebo knihy. Někdo pustil rádio a vzápětí ho následovali dva další.

„Nebuď hlupák, kup si tvarohovou buchtu. Lepší borůvková buchta než chleba a salám!“ přinášel vítr výkřiky. To po pláži s funěním procházeli dva potulní prodejci, nesli plastový box s pečivem. Navzdory pořádně vyšroubovaným cenám měli docela slušný odbyt, ale když upíři viděli, jak se obchodníci plahočí horkým pískem a každou chvíli si z čela otírají pot, výdělek jim vůbec nezáviděli.

„Raději bych se nudil v kempu než na tomhle slunci,“ povzdechl si Igor. „A kromě toho už jsme tak staří upíři, že bychom si měli dávat pozor na ultrafialové záření!“

A tak se vydali schovat do chatky. Asi o hodinu později vytrhlo Marka ze zamyšlení klepání na dveře. Odložil pilník, rukávem smetl ze stolu kovové piliny a otevřel. Na prahu stál nějaký dohněda opálený svalovec se složkou v ruce. Na krku mu visela trenérská píšťalka na šňůrce. Obličej neznámého vyzařoval nezdolný optimismus.

„Pánové Marek a Igor, slečna Małgorzata,“ pronesl sportovec a odfajfkoval si něco v papírech. „Po obědě proběhla schůze ohledně kulturních a sportovních aktivit.“

„Cože?“ divil se Marek.

„Nebyli jste na schůzi,“ vysvětloval mu svalovec trpělivě.

„To slyším poprvé, že by na rekreaci byly nějaké schůze,“ odvětil Igor podrážděně. „A kdo vlastně jste?“

„Říkejte mi Sebastian. Jsem kulturně-osvětově-výchovný instruktor tohoto střediska.“ Neznámý vypnul hruď širokou jako žulový blok.

„Já ale necítím potřebu nechat se instruovat v oblasti kultury a osvěty,“ zabručel zámečník. „S jedním i druhým si poradím sám. A co se týče výchovy, postarala se o ni maminka zároveň se školou, kam jsem chodil.“

„Družstvo mě zaměstnalo, abych dodal odpočinku zaměstnanců jistý organizační ráz...“

„My máme dovolenou,“ podpořil Igor přítele. „Jestli nevíte, co to znamená, zjistěte si to ve slovníku.“

„Děláte velkou chybu.“ Svalovcův obličej jako by lehce ztuhl. „Vyhýbáním se kolektivní činnosti riskujete přidělení trestných bodů.“

„Čeho?!“

„Vedení střediska přece musí pro továrnu vystavit hodnocení všech rekreantů, a až budete chtít příští rok jet na rekreaci, personalistka se podívá do složky a zhodnotí, jestli si ji zasloužíte.“

Marek se rozchechtal.

„Tak to si tam rovnou napište, že jsme lenoši, nespokojenci, alkoholici, dopouštíme se morálních poklesků s nezletilou a v soukromých hovorech protestujeme proti socialistickému zřízení a žádnou další rekreaci si nezasloužíme,“ řekl nakonec, když se přestal smát. „A od personálního očekávám, že mě nechá na pokoji a dovolí mi v klidu pracovat! Já se o žádnou rekreaci neprosil!“

„Proti zřízení ve skutečnosti protestuje jenom on,“ vysvětlil Igor. „Protože já jsem v podstatě bezpartijní sympatizant. Zastávám názor, že socialismus a komunismus jsou navzdory některým nedostatkům celkově v pořádku. Jediné, co bych vytkl je to, že máme málo skutečného socialismu v našem reálném socialismu. Marx a Lenin si tuto etapu představovali úplně jinak.“

„Tak nebo tak, když už nás dotáhli k moři, chceme v klidu odpočívat. Nechte nás na pokoji a dovolte nám dělat si, co chceme,“ dodal zámečník.

„My ale máme opravdu skvělou nabídku, jak příjemně trávit volný čas.“ Svalovec jakoby posmutněl.

Jenže upír mu zabouchl dveře před nosem a vrátil se k opracovávání oceli uchycené do svěráku. Igor popošel k oknu, kde bylo lepší světlo. Otevřel Marxův Kapitál na místě založeném jednodolarovou bankovkou a dal se do čtení. Manka vytáhla z kufru úplně očtené, několik let staré číslo Burdy a listovala jím, aby našla nějaké zajímavé vzory na háčkování. Odpoledne se líně měnilo ve večer. Z dálky, tedy od jídelny, přinášel vítr rytmické dunění.

„Osm večer,“ konstatovala Manka, když se podívala na hodinky.

„A co jako?“ divil se zámečník.

„Pojďme na ten seznamovací večírek,“ připomněla.

„Proč?“ zeptal se Igor překvapeně. „Už jsme si přece vyjasnili, že tady všechny známe, protože jsme ze stejné fabriky. A jídlo a pití přece není nic pro nás.“

„Ale když je to prý tradice... Poslechneme si hudbu, zatančíme si...“ přemlouvala je dívka.

„Ta dnešní hudba,“ mávl rukou Marek. „Před válkou, to byla hudba.“

„Před první, nebo před druhou?“ optala se Manka.

„Před mandžuskou,“ dělal si legraci Igor. „A před revolucí v devatenáctistém pátém. Dnešní hudba každopádně není nic pro nás. Ale jestli chceš, tak jdi.“

„Tak já jdu,“ zamumlala. „Protože já neznám ani vaše kolegy, ani jejich ženy a děti.“ A opravdu šla.

„Sakra,“ povzdechl si Marek. „Vlastně má tak trochu pravdu.“

„V čem?“

„Chlapy známe, jsou to kolegové z práce. Ale ženy a děti si do továrny nevodili, možná by se slušelo s nimi seznámit.“

„Tak co? Jdeme?“

„Po tom, jak jsme se jejímu nápadu vysmáli, je mi to trochu hloupé,“ přiznal zámečník. „Ale mohli bychom počkat a potom se nepozorovaně vmísit do davu. A pak se seznámíme.“

Seznamovací večírek se pořádal v jídelně. Byl odtažen závěs; zahaloval zrcadlovou stěnu. U stropu visela diskotéková koule. Na pódiu stálo trio. Jeden muzikant zoufale drnkal na struny kytary, druhý vyhrával staccato na činely bicí soupravy, třetí bušil prsty do klaviatury syntezátoru. Nástroje vydávaly zvuky, jako když tahá kočku za ocas. Zaduněly reproduktory. Nějaká babizna v šatech posetých flitry vyšla zpoza závěsu a vzala do ruky mikrofon.

„Deeej mi tu noc, tuuu jedinou noc!“ zapěla žena sopránem.

Lidé se vyhrnuli na parket. Dělníci tančili mizerně, jako by měli zpřerážené nohy. Jejich ženy a odrostlí potomci obojího pohlaví byli o něco lepší. Manka, oblečená do krátkých mini a halenky s dekoltem sahajícím skoro až k pasu, se začala otáčet na parketu. Díry do hrudi, které jí Radek udělal samopalem, už naštěstí stačily zarůst a zůstaly po nich jen sotva viditelné jizvičky. Tančila bohužel sama. Chlapců přibližně jejího věku by se sice několik v místnosti našlo, ale chovali se nějak divně. Když se na ně usmívala nebo mrkala, bledli a schovávali se v koutech nebo za zády svých matek.

Namluvili jim nesmysly o upírech, došlo jí. Zbabělci a hlupáci! Jsem přece hezká a v sálu plném lidí jim nehrozí, že je vysaju!

Začala být rozmrzelá a dokonce přemýšlela, že se vrátí do chatky, když se nečekaně, jakoby vyrostl ze země, vedle ní objevil referent. Měl vlhké oči, možná po malé vodce, nebo na něj tak zapůsobil pohled na dívku...

„Zatančíme si?“ oslovil ji.

„Proč ne?“ pokrčila rameny. „A umíš to?“

„Dítě, já jsem už léta nezpochybnitelným králem zdejšího parketu! Vyškolil jsem nejednu rekreantku.“

„Tak si zatančeme.“

„Pepíčku, nezapomenu ti tu noc!“ sténala žena na pódiu do mikrofonu.

„Cože?“ Nejspíš nepochopil.

***

„Igore?“