ANOTHER WOMAN’S CHILD

Copyright © Kerry Fisher, 2020

Translation © Šárka Kadlecová, 2024

ISBN 978-80-249-5454-7

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

PODĚKOVÁNÍ

DOPIS OD KERRY

Mému tátovi,

který mě naučil, jak být dobrým přítelem.

PROLOG

Ginny

S tím, co se tu noc stalo, jsem se nikomu nesvěřila. A to jsem člověk, který se se vším vyrovnává tak, že o tom vykládá kdekomu. Paní za pokladnou v samoobsluze toho o mně nejspíš ví stejně jako kdysi moje matka. Jen by je to všechny ještě utvrdilo v jejich názoru na mě. Pařmenka, lehká holka, to se od ní dalo čekat.

Bylo mi skoro třicet a dlouhodobý vztah se zdál něčím, co mi nebylo souzeno. A děti jsem si moc přála. No a co, že to neprobíhalo, jak jsem si to představovala, že to bylo na hony vzdálené oné pohádce, kterou si asi v sobě všechny nosíme od prvního nadechnutí, pohádce o jakémsi vyvoleném, který na nás díky nějakému zázračnému načasování, šťastné shodě náhod, Boží vůli či kdovíčemu, narazí, uvědomí si, že jsme ta pravá, a zatouží spojit to nejlepší ze sebe s tím nejlepším z nás. Ideálně v době, kdy jsme finančně zajištěné a máme jasnou představu, jakým směrem se ubírá náš život.

Kdepak. Můžu rozhodně prohlásit, že tahle pohádka se vytratila rychleji než drobečky, které po sobě nechávali Jeníček a Mařenka. Ale když jsem zjistila, že jsem těhotná – a že mi to chvíli trvalo, halóóó, Ginny, prober se holka! –, v podstatě jsem se smířila s tím, že události oné noci jsou tajemstvím, které si vezmu do hrobu. Které nikdo nikdy neodhalí.

Jaká ironie, že mi léta zachovávání tajemství ušetřila skutečnost, že umírám v sedmačtyřiceti (ledaže by se stal zázrak) místo v devadesáti pěti, jak jsem doufala. Jenže tahle skutečnost je samozřejmě dvojsečná. Jsem jediná, kdo může Victorovi poskytnout informace o jeho tátovi. Ale měla bych? Pomůže mu to? Bude je chtít znát?

Je to zvláštní, jaké myšlenky mě napadají. Dokonce jsem svým způsobem ráda, že máma zemřela tak brzy a nebude muset zažívat to, že taky umírám. Nejspíš by to přidala na seznam všeho, čím jsem rodinu zklamala. Už tak se musela smiřovat s tím, že jsem se nestala právničkou. „Aspoň o pravdě píšu, mami. Novináři taky věci vyšetřují, jen jinak.“ Nejradši bych se propadla do země, když si máma běžela koupit pět výtisků prvního časopisu, pro který jsem pracovala, jen aby zjistila, že můj příspěvek spočívá v rozhovorech s ženami o jejich oblíbených sexuálních pomůckách. „Jsi hanbou téhle rodiny.“ Přesto svým známým tvrdila, že jsem „velmi významná spisovatelka“.

Ale její zklamání z Victora mě stejně ranilo. „Dítě? S bílým mužem?“ Jako kdyby barva kůže byla důležitější než to, jestli je jeho otec laskavý a slušný člověk s dobrou morálkou, kterou mu předá ve své DNA. Volala jsem jí z Kanady, snažila se ji získat skvělými zprávami o svém povýšení na šéfredaktorku dvou prestižních ženských časopisů. Neúčinkovalo to tak, jak jsem doufala, odvětila mi totiž: „Copak nemůžeš sehnat práci v BBC?“ Byla jsem ve velkém pokušení praštit jí s telefonem a nesdělit svou druhou „novinu“. Jenže jsem z toho nemohla vycouvat. Byla to taková ta konverzace „teď, nebo nikdy“. Odkládáním by se matčina reakce nezměnila a potřebovala jsem rozptýlit ta těžká mračna zkázy, která mi visela nad hlavou, jinak by se mému děťátku dostalo do krve zklamání, ještě než opustí moje lůno.

Upínala jsem se ke skutečnosti, že se mě od mé promoci ptá, kdy se budu vdávat – „Nechci být na vnoučata moc stará!“ –, a tudíž třeba přehlédne chybějící snubní prsten na mé ruce a bude se radovat z dítěte. Ale vystřihla mi do telefonu bouřlivou scénu. „Ty mě zničíš. Chceš mě zabít.“

Honem jsem rozhovor ukončila. Právě jsem dosáhla vrcholu své dosavadní kariéry, což mohla být pro večer, který jsem měla před sebou, skvělá záminka k oslavě šampaňským. Místo toho jsem seděla schoulená v křesle, pila zelený čaj a představovala si výraz rodičů, jak se těžce smiřují s tím, že do rodiny přivítají bílého manžela. Prozatím to bylo lepší než si představovat nevěřícné ohromení, jaké přijde, až se budou smiřovat s tím, že do rodiny žádného manžela nepřivítají.

Když jsem se jim o několik měsíců později konečně přiznala, že v mé situaci se nevyskytuje žádný pán, máma popotáhla a řekla: „Doufejme, že to dítě nebude moc bílé.“

Můj krásný synáček měl nakonec kůži o pár odstínů světlejší než já a ty nejmodřejší oči, jaké můžou být, ale k úlevě mé matky byl pořád „víc černý než bílý“. Jakmile jsem si přiznala porážku a v jeho dvou měsících se vrátila z Kanady, máma mu nedokázala odolat. Pomoc rodiny jsem potřebovala. Victorovi ještě nebylo ani půl roku, když si moje matka vzala na starost dva zásadní úkoly: postarat se, aby jedl rozmačkané sladké brambory a polévku Egusi a pravidelně chodil do kostela.

Co se jí týkalo, nejlepší na tom všem byla skutečnost, že mohla po zbytek života svádět jakékoli nevhodné chování na jeho bělobu. Když se odmítal přisát, zmítal se a kňoural, až jsme s mámou málem vyšlapaly díru v jejím běhounu na chodbě, když vyblinkal mléko na pohovku, jediné, co na to říkala, bylo: „To ta jeho kanadská krev.“ Nikdy se mě otevřeně nezeptala na jeho otce. Co já vím, možná si namlouvala, že Victor je jednoznačným důkazem toho, že Panna Marie nebyla žádná náhoda.

Díkybohu, že jí tu velkou svatbu, po níž prahla, dopřál můj bratr Gabriel. Ačkoli víc růžovolící, bělostnou a anglicky vypadající blondýnu místo nigerijské snachy, na jakou se těšila, si už z rukávu vytáhnout nemohl. „Co to s vámi dvěma je?“

Gabe krátce poté emigroval do Austrálie, ale aspoň měl dost slušnosti na to, aby vystudoval na inženýra – o čemž se máma zmiňovala, kdykoli nastoupila do autobusu. „Čadí vám moc výfuk. Můj syn by si s tím uměl poradit. Je inženýr.“ Nevšimla jsem si, že by si tímhle tvrzením vysloužila nějaký respekt u cardiffských autobusáků, kteří se ji hlavně snažili popohnat, když si neúprosně přepočítávala svých dvacet pencí, ale jedno se jí muselo nechat, nevzdala to. Zkoušela to zas a znova.

Jednou se mě na Victorova otce zeptal táta, když jsem se dozvěděla, že se rakovina rozšířila. Málem jsem povolila. Táta nekladl otázky bez rozmyslu, na rozdíl od mámy, která mě dotazy zasypávala tak, že působily jako šum v pozadí – „No a co ti ten Kanaďan řekl? Jakou má výmluvu pro to, že si tě nevzal?“ –, aniž s odpovědí vůbec počítala. Kdepak. Táta to chtěl opravdu vědět. Obrnil se a čekal na odpověď. Připravený na nejhorší.

Jenže já jsem nemohla dopustit, aby Victora cokoli poskvrnilo. Vyvinula jsem nezměrné úsilí a podívala se mu do očí. „Nemyslím, že by ti pomohlo, kdybys to věděl, tati.“

Nahlodalo mě jeho naléhání, že je načase odhalit pravdu. Přinejmenším proto, že jsem se sice smířila se skutečností, že umřu, ale tátova otázka znamenala, že si to přiznal i on. A maličká jiskřička naděje, kterou jsem si dosud hýčkala v srdci, vyhasla. Pokud nade mnou zlomil hůl táta s tou svou neochvějnou vírou v Boha a v jeho moc mě nějakým zázrakem vyléčit, pak mi opravdu nezbývalo než uznat, že přišel můj čas.

To mi však nebránilo mít poslední slovo v tom, co po mně zůstane. Co si o mně pomyslí lidé. Jak na mě budou vzpomínat. Ačkoli jsem možná měla přiznat porážku a nechat lidi, ať si mě odsoudí. Victor se už na svého tátu ptát přestal. Nikdo se na něj neptal. Ale možná měl můj syn právo se to dozvědět, i když je odpovědí něco, co nebude nikdo chtít slyšet.

KAPITOLA PRVNÍ

Pětadvacet let jsem byla Ginnyina nejlepší kamarádka, a přijdu pozdě na její pohřeb. Můj manžel Patrick a já jsme se snažili vkrást do kostelíka u Cardiffského zálivu, aniž bychom narušili obřad. Naše šestnáctiletá dcera Phoebe – která se nikdy s ničím nepárala – za sebou zabouchla dveře s takovou vervou, že v zadní části kostela zhasla jedna ze svíček.

Ginnyin otec Tayo se ohlédl přes rameno. Chvíli mi trvalo, než jsem ho poznala. Býval to kus chlapa, silný a hlučný, veselá kopa, a teď se křehký a šedivý choulil v kolečkovém křesle. Nepodívala jsem se mu do očí, nezvedla jsem omluvně ruku. Nejradši bych se schovala a předstírala, že k Phoebe nepatřím, že jsem s sebou ze všech možných dní zrovna dneska nepřivedla dítě, které se neumí chovat. Ale hlavně jsem nechtěla vidět jeho bolest.

Vklouzli jsme do zadní řady, přestože nám kamarád Cory diskrétně naznačoval, že nám drží místa vepředu. Nedovedla jsem si představit, že by mi podpatky klapaly uličkou kolem barevné duhy lidí, kteří se řídili Ginnyinými pokyny a oblékli si něco pestrobarevného. Patrick měl na sobě svou nejzářivější křiklavě růžovou kravatu, já jsem vytáhla jedny ze svých maxi šatů, které se z toho, co jsem měla, svou šedivou a tyrkysovou nejvíc blížily něčemu pestrému a hodily se spíš na pláž než na pohřeb.

Phoebe se navzdory mým námitkám, že ignorovat přání zesnulé je neslušné a zcela nevhodné, nastrojila jako truchlící hollywoodská vdova do černých krajkových šatů a toky. Svou vizáž donekonečna dolaďovala, až Ginnyin pohřeb působil spíš jako příležitost k nákupům na eBayi než jako tragédie. Doporučila jsem jí barevnou halenku a sukni ke kolenům, kterou nosila na praxi. „Mami, v tomhle jít nemůžu. Jsem šestnáctiletá holka, žádná pětačtyřicetiletá babča, která jde dělat konkurz na roli jeptišky.“ A najednou čas pokročil natolik, že jsme museli odejít. A Phoebe si jako vždy prosadila svou.

Polévalo mě horko a nepomohlo ani chladné dřevo. Zhluboka jsem dýchala a snažila se soustředit na farářova slova, která nijak nezmírnila – ani zmírnit nemohla – mou zlost, že Ginny zemřela tak mladá. A dřív, než jsme doufali. Vlastně jsme zjistili, že doufat není v co. Přestala s tím i Ginny, navzdory své houževnatosti, svému odhodlání a tomu, jak vytrvale odbývala naše obavy. „Ty jsi vždycky byla taková pesimistka, Jo. Ještě se nikam nechystám.“

Jenže dokonce i Ginnyina silná vůle a spolu s ní její hlučný smích se během dubna a května vytratily a zbylo po nich jen sténání. Jednoho červnového rána nás kolem půl šesté vytáhl z postele telefonát, který jsme nečekali přinejmenším několik dalších měsíců, a když nám tu zprávu Victor oznamoval, jeho velšský přízvuk podbarvovaly emoce. Obloha se už rozjasnila a bezohledně se klonila k létu, s příslibem konverzací za dlouhých, vlahých večerů. Působilo to o tolik neslušněji, než kdyby odešla za pošmourného lednového dne, kdy se slunce stěží vydrápe nad vrcholky stromů.

Prvních deset minut obřadu mi uniklo, jak jsem překonávala rozpaky z našeho příchodu. Teprve když předstoupil Victor, dokázala jsem se soustředit na to, co říká, místo na nesouhlasné pohledy všech v našem okolí. Phoebe krajkovím jejích šatů prosvítala push-upka. To už mohla do světa vytroubit, že ve škole natočili, co tropí u chemické laboratoře s Ryanem Bakerem. Neměla jsem v úmyslu ji představovat Ginnyinu tátovi.

Patrick vedle mě vzdychl. Victor chvilku sbíral odvahu, než začal mluvit, napřed potichu, pak přesvědčivěji, jako by si myslel, že ho Ginny slyší.

Srdce se mi svíralo smutkem a rozhořčením z toho, že tenhle sedmnáctiletý kluk už nikdy nebude bezstarostný. Už nikdy nebude mít onu naivní jistotu, že ať se stane cokoli, ať se cokoli pokazí, vždycky se najde nějaké řešení. Občas řešení prostě neexistovalo a dobří lidé prohrávali.

Na jeho slovech bylo cosi velmi něžného. Nemluvil proto, aby na někoho udělal dojem, ani z povinnosti. Sebral všechnu lásku, kterou mu za ta léta Ginny věnovala, a uchoval si ji ve svém srdci, aby mu teď dodala sílu vzdát jí hold. Dokonce i ve svém zármutku vypadal hezky, bílá košile dala vyniknout jeho tmavé kůži a měl stejně rovné, elegantní držení těla, jako mívala Ginny.

Vedle mě se v naprostém protikladu k němu hrbila Phoebe. Vypadala, jako by se musela ze všech sil držet, aby nevytáhla telefon a nezkontrolovala si lajky na svém instragramovém účtu. Nic na ní nenapovídalo, že by chápala závažnost ztráty rodiče. Spíš se zdálo, že porovnává výhodu zmeškaného dne ve škole s nepříjemnou nutností být mi nablízku, když brečím, až se zalykám žalem. Čekala jsem na nějaký náznak soucitu, znamení, že je ve vypjaté situaci schopna vidět někoho jiného než samu sebe, uznání, že jsem přišla o svou nejlepší kamarádku, a tudíž si zasloužím odklad jejího nepřátelství, aspoň než uložím Ginny do země a zhltnu pár sýrových tyčinek. Ale čekala jsem marně.

Stačily by tři měsíce, a Ginny by se dočkala Victorových osmnáctin koncem září. Byla odhodlaná se jich dočkat, nepřipouštěla si možnost, že tady nebude, a rozhodně se odmítala bavit o tom, že by v jakékoli fázi šla do hospice. Když jsem ji naposled viděla, pět dní před její smrtí, ležela podepřená na pohovce a vychutnávala si slunce, které dovnitř proudilo francouzskými okny. Její chřadnoucí síla byla v rozporu s vitalitou její zahrady, s teplem, jasem a příslibem oněch dní. Jen pár metrů od ní na zahradě bujely kypré růže, podél nich propukaly v oslnivý třpyt oranžové aksamitníky. A ta levandule. Ginny levandule milovala, přetékaly z hliněných květináčů a válely se po cestě. „Vidíš, Joanno, vytvořila jsem si kousek Provence přímo tady v Cardiffu.“ To jsem si pořád ještě myslela, že máme víc času, že dodržíme svůj slib společně strávených provoněných večerů, u nichž si dokonce budeme moct dopřát sklenku šampaňského – „Pro mě je ho škoda, nedokážu ho ocenit,“ řekla by Ginny. Ale nebyla ho pro ni škoda. Ginny stála za každou bublinku.

Bolelo mě u srdce při pomyšlení, kolik si toho už nikdy neřekneme, co si už navzájem neposkytneme. Měla jsem v Ginny onu vzácnou důvěru, jaká se vyskytne jen jednou či dvakrát za život, jistotu, že mě vždycky podrží. Nejen, když se jí to bude zrovna hodit, ale – a to na tom bylo právě to důležité – i když se jí to hodit nebude. Mohla jsem se jí svěřit s těmi nejméně důstojnými, nejvíc ponižujícími či naprosto malichernými myšlenkami a věděla jsem, že mi je nikdy nevmete do tváře. Navíc se mě zastane před jakýmikoli pomlouvači i tehdy – a obzvlášť tehdy –, když nebudu v právu.

Pocítila jsem důvěrně známé výčitky svědomí kvůli tomu, že jsem zaváhala, když byla řada na mně, abych za ni bojovala. Nestiskla jsem jí ruku a neřekla: „To víš, že Victor může žít s námi. O tom vůbec nepochybuj.“ Když mě nejvíc potřebovala, nechala jsem se Patrickem rozhodit.

Když jsem to téma poprvé předestřela, myslel si, že žertuju. „To snad nemyslíš vážně? Nezvládáme ani Phoebe, natožpak kluka, který ve škole tolik zameškal a nedávno přišel o mámu. Nemluvě o skutečnosti, že máme oba náročné zaměstnání. Není rozumné přidělávat si další práci.“

„Ale kdo by se dokázal o Victora líp postarat? Pojí nás s Ginny dlouhá společná minulost. Oba ji velmi dobře známe, takže máme určitou představu o tom, co by si pro něj přála.“

„Pokusila se najít jeho otce?“

V tu chvíli jsem vybuchla, což bylo něco, k čemu jsem roky nenašla odvahu. „To bys ho radši poslal do Kanady k ‚tátovi‘, o kterém nic neví a který byl podle toho, co jsem pochopila, ‚konečně ten pravý‘, dokud se neukázalo, že je ženatý? Jak to Victorovi prospěje, vpadnout do rodiny s manželkou, která o jeho existenci nejspíš nemá tušení? Bude u nás žít jen dva roky, než půjde na vysokou.“

Patrick dál vrtěl hlavou, argumentoval stejně jako už několik měsíců tím, jak výrazně se zhoršil Phoebein prospěch a kolik ponižujících schůzek jsme si museli vytrpět s její třídní učitelkou, což v naší vesničce neuniklo pozornosti rodičů jiných dětí z téže školy. „A co její bratr? Její táta?“

„Její bratr žije v Austrálii! Victor se s ním viděl možná dvakrát za život. Ginny říkala, že s nimi skoro neudržuje styky, takže pochybuju, že by se hnal zajistit Victorovu budoucnost. A její táta žije v obývacím pokoji předělaném na ložnici, protože nedokáže vyjít do schodů. Victor by dopadl tak, že by se staral o něj – a toho si už tak užil dost.“

„Určitě musí být někdo lepší než my. Nejsme zrovna v takovém postavení, abychom dokázali zabezpečit, že si uchová svou kulturu a tradice. Nechodíme vůbec do kostela, a i když vím, že dobře vaříš, nebudeš dělat taková jídla jako Ginny.“

Věděl stejně dobře jako já, že tohle je rána pod pás. Pochopitelně že jsme něco dělali jinak, ale byla jsem si poměrně jistá, že by to tak bylo v každé rodině, u které by Victor skončil. Ano, Ginny se ráda v neděli vracela ke svým rodičům na dušené maso Obe Ata, rýži Jollof a plantainy. A všichni jsme ji často prosili, ať nám udělá kuřecí špízy Suya se svou tajnou směsí koření, i když si ji Cory dobíral, že nás jen odbývá „nigerijským KFC“. Ale vedle tradičních jídel byla velkým zastáncem těstovin s pestem a řeckého salátu. A kostel jsme měli prakticky za rohem, takže jsem nechápala, proč by tenhle aspekt Victorova života mělo být tak obtížné zvládnout. Ale ať jsem říkala co jsem říkala, nic z toho Patricka zřejmě nepřesvědčilo.

Ginny na mě celé jaro dotírala, ať se vyjádřím, ale pak, jak byla čím dál slabší, začala zřejmě počítat s mým souhlasem. S Patrickem jsme zatím vytahovali jeden na druhého stejné argumenty, aniž jsme došli k nějakému závěru. Jen jsme si otvírali a dráždili staré rány.

„Byl jsi ochotný utratit majlant za umělé oplodnění ve snaze opatřit Phoebe sourozence, a teď nechceš přijmout někoho, kdo se už narodil, a pokud sis toho nevšiml, je sirotek. Naší dceři by další dítě v domě mohlo prospět. Třeba se začne chovat trochu líp, když už nebude středem pozornosti.“

Patrick se na mě podíval. „Jo, neexistoval žádný zřejmý důvod, proč bys nemohla podruhé otěhotnět, a tak mi přišlo, že to za pokus stojí. Na každý pád, naše vlastní mimino a téměř dospělý člověk z úplně jiné rodiny, navíc truchlící, to jsou dvě zcela odlišné záležitosti.“

A když jsem se tu myšlenku pokusila probrat s Phoebe, odbyla ji coby další z mých bláznivých nápadů a chvilkový rozmar, načež přede mnou vyděšeně couvla, protože jí došlo, že to myslím vážně. „Aby tu pořád bydlel a chodil se mnou do školy? To by bylo hrozně trapné.“

Ale když Ginny umřela dřív, než jsme čekali, postavila jsem si hlavu. „Půjde k nám. Nemůžeme se na něj vykašlat.“ Patrick zaujal postoj „je to na tvou zodpovědnost“ a neochotně souhlasil, i když jsem mu musela slíbit, že tohle uspořádání po půl roce znovu zvážíme. Phoebe tu novinu přivítala s nevrlým „neočekávej ode mě, že se s ním budu bavit“ a třískala za sebou dveřmi, kdykoli jsem se snažila ji ujistit, že udělám, co budu moct, abych jí to co nejvíc usnadnila. Musela jsem se ze všech sil držet, abych na ni neřvala, že já jsem si tohle taky nepřála a že ke své hanbě lituju, že tu není někdo jiný, kdo by mě mohl zastoupit. To však nic neměnilo na tom, že bych nedokázala žít sama se sebou, kdybych chlapci, který už o tolik přišel, upřela jeho největší šanci na šťastný život.

Bylo to správné rozhodnutí. Muselo být. Dospěli jsme do bodu, z něhož nebylo návratu.

Obrátila jsem pozornost zpátky k Victorovi. Stál tam vepředu a tvář se mu krabatila snahou se nerozbrečet. Přála jsem mu – tolik jsem mu to přála –, ať se mu podaří říct, co chtěl. Že pro něj Ginny byla vším, že mu táta nikdy nechyběl, protože jeho máma byla tak silná osobnost, že stačí, aby zavřel oči, a slyší její nevázaný, zvučný smích.

Ginika Yarová určitě neodešla v pokoji. Pokusila jsem se představit si ji, jak ve víru purpurových a tyrkysových šál vpadá do nebeských bran: „Přichází zlatý hřeb večera,“ a získává si ty ostýchavé a zdrženlivé. Úplně stejně, jako kdysi zapadla do vzdělávacího programu pro absolventy žurnalistky v časopisu, ve kterém jsem před skoro třiceti lety pracovala coby asistentka šéfredaktorky. Mohla tam být pouhých pět minut, oproti mým třem rokům, ale byla to právě ona, kdo mě vždy hnal ze schodů o polední přestávce a představoval mě kolegům. Proplouvala životem, jako by očekávala, že si ji každý zamiluje.

Jenže právě teď jsem si tyhle výjevy představit nedokázala. Jediné, co jsem viděla, bylo, jak mi svírá ruku a prosí mě těma svýma velkýma hnědýma očima: „Udělej to pro mě a vezmi si Victora k sobě, Joanno. Ještě mu není ani osmnáct. Potřebuje někoho, na koho se může spolehnout.“

Opřela jsem se zády o lavici, těkala očima po přítomných od smaragdových šál k zářivě oranžovým košilím a hlavou mi vířily pochybnosti. Přesto mě nenapadalo, jak to udělat jinak. Victor si zasloužil dostat šanci. Jeho hlas byl zastřený slzami, a přesto silný, přesto slyšitelný, přesto pln všeho toho, co mu vštípila Ginny – nikdy si nemyslet, že mu svět něco dluží, být stejný dříč jako ona, hrdý na to, kým je.

Kdyby Ginny neměla tu smůlu, že umřela na rakovinu prsu, její vztah s Victorem bych jí záviděla. Nevěděla jsem, kde jsem sama udělala chybu, protože teoreticky jsem všechno dělala správně: zůstala jsem doma, když byla Phoebe malá, byla jsem pořád provdaná za jejího otce. Nechodili jsme sice každý víkend do restaurací s michelinskou hvězdou, ale Phoebe nemusela pracovat dva večery v týdnu v samoobsluze jako některé z jejích kamarádek. Očividně ji dráždilo cokoli jiného než pravidelná dodávka jídla, čistého oblečení a hotovosti. Všechno to rozdávání se a péče, naslouchání a láska a v poslední době dohadování se o každou zatracenou pitomost nebylo zárukou, že se mi to jednoho dne několikanásobně vrátí, jak jsem doufala, když mi ji před tolika léty porodní asistentka zabalila a vložila do náruče.

Unikl mi hlasitý vzlyk a Patrick mi položil ruku na paži. Sám neplakal, ale cukaly mu rty. Byl to nejspíš největší projev citů, jakého byl schopen člověk vychovávaný matkou, jejíž oblíbená fráze zněla: „Hlavu vzhůru, ufňukance nemá nikdo rád.“ Měl Ginny rád. V její přítomnosti nebyl, stejně jako já, tak vážný, víc se odvázal. Když jsme všichni společně pracovali ve vydavatelské branži a nakonec skončili tak, že jsme i s Corym bydleli v jednom bytě ve Stoke Newingtonu, srdcem všeho byla Ginny, plánovala večírky a narychlo chystala kotle jídla.

Když Victor zakončil svou smuteční řeč slovy: „Nebyl jsem s ní dost dlouho, ale měl jsem velké štěstí, že byla moje máma,“ uvědomila jsem si, že pod mým žalem dřímá pýcha. Pýcha nad tím, že jsem se z toho nevykroutila a přece jen jsem Ginny nenechala ve štychu. Postavila jsem se Patrickovi i Phoebe a poukázala na skutečnost, že se máme natolik dobře, abychom si mohli dovolit zachovat se trochu štědře k jejímu synovi.

Victor klopýtal po schůdkách z pódia a já jsem vyklouzla ze své lavice, šla jsem mu vstříc a odvedla ho zpátky na jeho místo.

„Vedl sis skvěle, můj milý. Tvoje máma by na tebe byla moc pyšná.“

Sklopil hlavu a po tvářích mu tekly slzy. Nepřicházelo v úvahu, abych toho chudáka sbalila a poslala do Sydney.

Snažila jsem se zaplašit obavy, že tím, že pomůžu Ginnyině rodině, můžu zničit svou vlastní.

KAPITOLA DRUHÁ

Pět týdnů nato jsme koncem školního roku jeli s Patrickem do Cardiffu vyzvednout Victora v domě jeho dědy. Snažila jsem se být pozitivní, když jsme se pomalu sunuli po dálnici, ale ze všeho, co Patrick říkal, od „Museli jsme si na vláčení zavazadel vybrat ten nejteplejší den v roce,“ po „Jakmile vše sbalíme, už se nebudeme zdržovat,“ jsem měla pocit, že mě podporuje jen z donucení. Měla jsem neblahé tušení, že moc nechybí a dojde na to, že domem budou hřmít slova: „To tys tohle chtěla.“

Nedokázala jsem se udržet a ucedila: „Mrzí mě, že Ginny neumřela ve vhodnější roční dobu,“ ale podařilo se mi jen tak tak nezařvat: „Pro boha živého, zapomeň na to a otoč to.“ A Ginnyina čtyřiaosmdesátiletého otce, který sám potřebuje péči, nenechat utírat rozlité mléko, kdyby mě Patrick vzal za slovo.

Vždycky se mi na něm líbilo, jak při každém rozhodování zvažuje pro a proti, a nejen proto, že vyběhával všechny nudné záležitosti ohledně penzijního pojištění a hypoték. V skrytu duše jsem si libovala, když mámy ve škole hořekovaly, že jejich manželé sázejí na koně, objednávají dovolené na lyžích, které si nemůžou dovolit, nebo z náhlého rozmaru s katastrofálními důsledky mění práci. Ale dnes by se mi zamlouval nezodpovědný manžel, který by prohlásil: „Nedělej si starosti, bude to dobrodružství.“ Muž, který vítá trochu chaosu, který se bezděčně nemračí, když přijde z práce domů a z obývacího pokoje se ozývá vřískot Phoebe a jejích kamarádek. Který by mě prostě držel za ruku a aspoň předstíral, že jsme v tom společně.

A necítila jsem se o nic sebejistěji, když Victor otevřel dveře. Tolik se snažil chovat se zdvořile, projevovat vděčnost za to, že mu nabízíme domov, ale v jeho pohybech byla zloba, patrná z toho, jak házel kufry vedle auta, strkal nejrůznější brašny a nákupní tašky na zadní sedadlo, jako by mu bylo úplně jedno, co tam nechá.

Když jsme se vlekli po zahradní cestě obtížení lampami, bundami a krabicemi knih, Ginnyin táta, Tayo, seděl v kolečkovém křesle u předních dveří a opakoval: „U vás mu bude mnohem líp, když bude mít kolem sebe mladé lidi.“

Přesto měl oči zvlhlé emocemi a v hrdém obličeji se mu napínal každý sval snahou nasadit úsměv, kdykoli se ho Victor zeptal: „Budeš v pořádku, že? Pamatuješ si, jak mi zavolat přes FaceTime?“

Tayo ho odbýval mávnutím ruky. „Jen bys se mnou mařil čas. Máš svůj život, chlapče.“

Když jsme ukládali věci do kufru auta a zase je z něj vyndávali, aby se tam všechno vešlo, Patrick několikrát zamumlal: „Bůhví, kam to všechno dáme, až přijedeme domů.“

Nakonec jsem nedokázala odolat a oplatila mu to: „Tak to je nejspíš načase, aby sis vyklidil kůlnu. Možná bychom mohli něco uskladnit v ní.“ Nato jsem přilila oleje do ohně, když jsem se objevila s třemi ragbyovými míči a dvěma sadami činek.

Jakmile jsme do auta nacpali poslední pár tenisek, šla jsem se rozloučit s Tayem. Měl kostnaté a studené ruce, ale když mě jimi chytil za předloktí, nedala se mu upřít síla emocí. „Postarejte se o něj. Ať se neohlíží zpátky a hledí jen kupředu.“

Zmohla jsem se jen na to, abych přikývla a objala ho. Nechala jsem na Patrickovi, ať jde s Victorem zpátky dovnitř, aby se rozloučil s dědečkem, a styděla jsem se, že se mi nepodařilo zdolat první překážku a zvládnout svůj vlastní žal, natožpak pomoct Victorovi vyrovnat se s tím jeho.

Zatímco jsem seděla v autě a čekala, až se ti dva vrátí, myslela jsem na Ginny, na to, jak se svému tátovi vrhala do náruče, kdykoli jsem s ní přijela k nim, na její radostný a hlučný vstup do domu, tak odlišný od toho, jak jsem já váhala u matčiných vstupních dveří a psychicky se připravovala na její postřehy o tom, že jsem trochu přibrala / vypadám unaveně / nesluší mi ten béžový kabát / žluté šaty / měla bych si nechat ostříhat ofinu.

Ještě víc jsem se rozbrečela, oplakávala skutečnost, že svět přišel o její činorodost, o tu energii, která se přenášela na každého v okolí a působila, že jsem jí skočila na její teorii, že spánek je pro mrtvé a nutně potřebujeme ještě jednu láhev růžového vína. Kdyby mě teď viděla, jak si můžu oči vyplakat a marně hledám v přihrádce na rukavice něco, co by se dalo použít jako kapesník, vysmála by se mi. „Panebože, tebe rozbrečí každá blbost.“

Najednou Patrick potřásal Tayovi rukou a šetrně odváděl Victora po zahradní pěšině, kolem hortenzií s těmi velkými bambulemi květů a růží, květin, jichž si Victor nejspíš dosud ani nevšiml, ale teď mu budou připomínat dědu, kdykoli je někde uvidí.

Než došli k autu, honem jsem popotáhla a vyskočila, abych mu otevřela dveře. „Pojď, můj milý. Vezmeme tě zase za dědou, jen co se u nás zabydlíš.“

Victor se vmáčkl do zbylého prostoru na zadním sedadle, mezi boty, peřiny a spací pytel. Navzdory všemu tomu Patrickovu bědování jsem si byla poměrně jistá, že Phoebe by toho měla dvakrát tolik. Jen na nevypotřebované lahvičky šamponu, tělového mléka a samoopalovacího krému by potřebovala extra kufr.

Poklepala jsem Victora po rameni. „Je v pořádku být smutný, to je normální,“ řekla jsem mu a samotné se mi spustil čerstvý příval slz.

Patrick se na mě povzbudivě pousmál. „Tak pojeďme.“

Cesta domů byla přerušovaná nucenými pokusy nás dvou o konverzaci. Patrick přišel s otázkou: „Jakou rozhlasovou stanici posloucháš?“ Victorův výběr snášel zhruba dvacet minut, než navrhl: „Můžeme mít chvilku ticho?“ Já jsem se uchýlila k vykládání o Phoebeině škole, kam Victor nastoupí do šestého ročníku. Odpovídal nám, ale ne tak, aby povzbudil další diskusi. Když jsme dojeli domů, měla jsem chuť si lehnout a prospat celý týden.

Po dvou týdnech, kdy Victor dosud nezahájil sám žádnou konverzaci vyjma: „Mohl bych dostat další ručník?“, jsem se začala děsit společných jídel. Měla jsem pocit, že Victorovi musím ukázat, že se dostal do srdečné rodiny, která se kromě toho, že jí s chutí brokolici, avokádo a zelí, zapojuje do živých debat o životním prostředí, nejrůznějších zásluhách politiků a případných volbách v průběhu roku. Jenže Phoebe – zatímco vyšťourávala hrášek z pastýřského koláče – prohlásila, že ona k volbám rozhodně nepůjde, protože všichni politici jsou idioti. Jak já, tak Patrick jsme spustili o tom, jak těžce ženy bojovaly za právo volit. Ale místo abychom Phoebe přesvědčili o občanských povinnostech, odhalili jsme tím nedostatek jejích dějepisných znalostí ohledně hnutí sufražetek. Před Victorovým příchodem bych to možná odbyla podrážděným zasmáním, ale teď jsem měla pocit, že nás schválně zesměšňuje. S Ginny Victor určitě vedl fascinující a intelektuálně povznášející rozhovory o všem možném.

Když jsem nad Phoebeiným očividným nezájmem o světové dění fňukala před Patrickem, krčil rameny. „Měla bys trochu ubrat a netlačit tolik na pilu.“

„A kdo se bude snažit, když ne já? Kdyby to bylo jen na tobě a na Phoebe, čučeli bychom všichni do talíře a počítali zrnka rýže.“

Patrick na mě vytřeštil oči. „Propána, ten kluk si tu teprve zvyká. Určitě ho víc zajímá, kdy se bude moct vrátit ke své herní konzoli než nějaké volby, natožpak Emmeline Pankhurstová. Neměli bychom předstírat, že jsme něco, co nejsme. Tohle je naše rodina, ber, nebo nech být.“

„Tobě se to říká. Nejsi sedmnáctiletý kluk, který nemá kam jít. Musíme se trochu přizpůsobit. Nemyslím tím, že máme mluvit o politice, ale najít nějaký způsob, jak ho zapojit.“ Nedokázala jsem se ubránit pocitu, že jak Patrick, tak Phoebe čekají, až si uvědomím, že jsem udělala chybu, a najdu způsob, jak to zvrátit.

Jak to dělal poslední dobou tak často, místo aby mi odpověděl, zahrabal se se svým notebookem, jako by měl pětapadesát naléhavých e-mailů, které nesnesou odkladu.

Moc jsem si přála, aby se Victor u nás zabydlel, než bude muset v září ve škole projít zkouškou ohněm. Prosila jsem Phoebe, ať ho vezme s kamarádkami s sebou do města. „Co bude dělat, až si budeme v Topshopu zkoušet oblečení?“

„Nemůžete, co já vím, jít na bowling nebo něco takového?“

Obrátila oči v sloup, jako kdybych jim navrhla, ať si jdou hrát s modelínou. Ale po spoustě zběsilého ťukání do mobilu a nekonečných videohovorech vyrazili a já jsem je samou radostí, že si pár hodin nebudu muset dělat starosti, jestli se Victor nenudí, zahrnula penězi.

Patrick pořád opakoval: „Musí si prostě zvyknout. Nemůžeme se mu starat o zábavu. Máme svůj vlastní život.“

Což byla skvělá teorie, ale nebylo snadné se jí držet, když jsem si představovala, jak leží nahoře ve své posteli, zkoumá praskliny ve stropě a přeje si, aby se mohl vrátit do svého starého života s Ginny a aby k ničemu z tohohle nikdy nedošlo. Ještě horší bylo, když jsem zaslechla jeho videohovor s Tayem a oba se snažili chovat statečně.

O zlom se kupodivu přičinila Phoebe. „Musíme vymalovat Victorův pokoj.“

Patrick jí okamžitě skočil do řeči: „Vždyť jsme v něm malovali sotva před dvěma lety.“

Phoebe svěsila hlavu. „To ano, tati, ale béžovou. Ta je nudná.“

Byla jsem tak ochotná souhlasit se vším, pro co Phoebe nebo Victor projevili nadšení, že jsem se zeptala: „A jak si to tedy představujete?“

Phoebe kývla bradou směrem k Victorovi, který se tvářil, jako by se nejradši propadl do země. „No, pořád vykládáš o tom, jak se tu Victor potřebuje cítit jako doma, tak nás napadlo, že ho vymalujeme v barvách velšské vlajky.“

„Cože, červeně a zeleně?“ zeptal se Patrick a ani se nesnažil zakrýt svoje podráždění nad takovým nápadem.

Phoebe spráskla ruce. „Ano. Uděláme to sami. A Niamh říkala, že dokáže namalovat na zeď draka.“

Patrick při zmínce o Phoebeině kamarádce Niamh svraštil čelo, jako by její jméno slyšel poprvé, přestože u nás byla v uplynulém roce na návštěvě přinejmenším dvacetkrát.

Ta volba barev mě zaskočila. „Nemyslíte, že červená a zelená může být trochu… moc? Není to velký prostor.“

„Já věděla, že nám to nedovolíš.“ Obrátila se k Victorovi. „Říkala jsem ti, že nám to máma překazí.“

Musela jsem potlačovat zlost nad tím, že já jsem ta špatná, kdo jim něco zakazuje, ačkoli jsem si byla poměrně jistá, že Patrick by s tím taky nesouhlasil. A tak jsem z náhlého popudu prohlásila: „Proč ne? Pokud to Victorovi pomůže, aby se tu cítil jako doma, tak jsem pro všemi deseti.“

Patrick se na mě zamračil. „Opravdu?“

Přikývla jsem s větší sebedůvěrou, než jakou jsem cítila, a než jsem si to stačila rozmyslet, uháněli na autobus do hobbymarketu a já jsem za nimi křičela: „Ať to není moc křiklavé…!“

Když se vrátili, oba se řehtali a nesli si několik plechovek zářivě zelené a červené lesklé barvy. Patrickovi stačil jediný pohled a chystal se jim říct, že nepřichází v úvahu, aby použili lesklou barvu.

Jenže to bylo poprvé, kdy jsem u Victora viděla skutečný projev energie. Oči mu zářily a tvářil se uličnicky, jako by na pár minut zapomněl na Ginny.

„Ale no tak, můžeme to přetřít, kdyby to dopadlo hrozně.“ Zaměřila jsem se na Victora. „Skvělý nápad, přinést kousek Walesu do našeho kouta Anglie. Jen najdu nějaké staré plachty na zakrytí podlahy.“

Chtěla jsem Victorovi ukázat, že dokážu být stejně lehkomyslná jako Ginny. Byla schopná navrhnout něco, do čeho se nikomu jinému nechtělo, a každého přesvědčit, aby se přidal. Hnala se rovnou do moře, zatímco my ostatní jsme se ještě dohadovali, jestli je dost teplé. Trvala na grilování v den, kdy počasí vypadalo nejistě a já jsem už usoudila, že bude mnohem snazší upéct jídlo v troubě. Ale pokaždé jsme se nechali přesvědčit, a nakonec jsme se skvěle bavili.

A teď jsem chtěla, aby si Phoebe – a Victor – o mně aspoň jednou mysleli, že jsem bezstarostná máma, které vůbec nevadí, že z jeho pokoje udělají něco mezi poštovní schránkou a trpasličí norou.

Patrick šel za mnou ven z místnosti. „Snad ty dva nenecháš dělat si, co chtějí, s takhle hnusnými barvami? Bude to u něj vypadat jako v nějakém počmáraném feťáckém doupěti.“

Zasyčela jsem na něj. „Co jsi ty udělal pro to, aby se Victor začal o něco zajímat? Sedět se založenýma rukama a žvanit o tom, co se mi nelíbí, dovede každý.“

„Promiň, že mám na to nějaký názor. Zapomněl jsem, že na tom, co chci já, poslední dobou vůbec nesejde.“

V tu chvíli mě jeho nespravedlivé osočení přivedlo k fantazírování o rozvodových papírech položených na rohožce a Patrickovi, jak tam stojí a diví se: „Cože? Proč?“, zatímco já házím dozadu do auta pár kufrů a letenku.

Během těch tří dní, kdy Phoebe a Victor malovali, Patrick nadával a bručel, že „každý potřebuje znát svoje meze“ a „nemůžeme na něj brát zvláštní ohledy donekonečna“. Já jsem střídavě podléhala potřebě ujistit se, že stará plachta, která zakrývá koberec, dosahuje až na lišty, a připadala si jako ta nejsvobodomyslnější matka v okolí, když Phoebeina kamarádka Georgia vešla dovnitř a zalapala po dechu: „Tvoje máma ti tohle dovolila? To je tak super!“

Léto se vleklo v podivném rytmu jeden krok kupředu, dva kroky zpátky. Tu tam nastal okamžik, který splňoval všechny moje představy o šťastné rodině, třeba když Pheobe sama od sebe vytáhla z garáže sadu na swingball a několik dní hrála s Victorem mimořádně soutěžní turnaj, do něhož se zapojil dokonce i Patrick. Ale mnohem častěji jsem si dělala starosti, že Victor tráví příliš mnoho času ve svém pokoji – i když šlo o pokoj s velšským drakem, který vypadal jako mopslík s křídly. A kdykoli jsem si začala dělat naději, že si Phoebe vytváří k Victorovi určitý vztah, nadávala, že jí přepnul televizi nebo se jí plete pod nohy, když si chce povídat s kamarádkami. Navíc jsem si nemohla pomoct a musela si říkat, jestli skutečnost, že se Phoebe chová čím dál hruběji, nepramení z toho, že se jí tolik nevěnuju.

A během těch měsíců sílilo moje tušení, že Patrick naši rozrostlou rodinu spíš jen snáší, než aby se podílel na jejím chodu. „Co kdybys mu nabídl, ať si jde s tebou zaběhat? Pohyb by pro něj byl skvělým způsobem, jak se vypořádat se svými pocity.“

Patrick nad tím ohrnoval nos. „Po celém dni v práci potřebuju trochu času sám pro sebe,“ říkal, čímž se hranice mezi láskou a nenávistí nebezpečně ztenčila.

Ve dnech, kdy Victor působil jako součást domácnosti, dobrovolně vynášel popelnice, pomáhal s nákupem nebo jsem ho slyšela, jak se s Pheobe směje videu na YouTube, jsem si říkala, že jsme udělali správnou věc, která nás všechny obohatí, a budeme o to lepší lidé. Ale mnohem častěji, než jsem si byla ochotná připustit, jsem měla pocit, že toho je na mě moc, styděla se za to, že mě dráždí jeho tenisky pohozené na chodbě a drobečky od toastů po celé kuchyni, a byla čím dál přesvědčenější, že prohrávám i na frontách, o jejichž existenci jsem dosud neměla ani tušení.

Koncem srpna jsem se už nemohla dočkat začátku školního roku. Těšila jsem se na prázdný dům, kde po mně nebude nikdo nic chtít. Potřebovala jsem si zalézt do pracovny, aniž bych musela zjišťovat, kde je Victor, a otravovat ho – třebaže byl příliš zdvořilý, než aby to přiznal – dotazy, jestli nechce snídani / oběd / převléknout postel / další přikrývku. Chtěla jsem moct vyjít z ložnice jen v podprsence, nemuset se stydět za to, že moje kalhoty visí na prádelní šňůře, strávit půlhodinku na telefonu s Faye, mou nejlepší kamarádkou z vesnice, a vyprávět jí o nedostatcích mého opatrovnictví – případně se jim zasmát – a nemuset se bát, že mě někdo uslyší. Potřebovala jsem dát průchod stesku po Ginny a dopřát si možnost opravdu truchlit, aniž bych měla pocit, že kvůli Victorovi musím být v jednom kuse veselá a pozitivní, abych na něj nepřenášela svůj žal, když už tak těžce nese svůj vlastní.

A po létě, kdy jsme na sebe s Patrickem štěkali, kdykoli jsme se museli přizpůsobovat Victorovým potřebám, místo abychom mysleli na svoje vlastní, jsem nemohla popřít, že se těším, až dojde k naší dlouho odkládané hádce, aniž bych si musela dělat starosti, jestli neupoutáme něčí pozornost.

KAPITOLA TŘETÍ

Dva a půl měsíce po Ginnyině pohřbu mi zazvonil budík a já jsem dál ležela v posteli, protože jsem si nepřipadala dost zralá na to, abych čelila tomu, co mě dnes čeká: začátek školního roku pro Phoebe a Victora. Předtím jsem odpočítávala dny do chvíle, kdy se zavede rutina, která nebude ležet na mých bedrech coby hlavy chodu domácnosti. Jenže teď, když to přišlo, bych při představě, že je musím bez zbytečných cavyků – ať už útočnosti ze strany Phoebe, či prosté, srdceryvné nechuti začínat nanovo od Victora – dostat včas do školy, nejradši zůstala v posteli a po zbytek života jedla tousty a četla si na kindlu.

Victor a Phoebe od sebe byli sedmnáct měsíců, ale zdálo se, že je dělí roky. Victor byl už muž, vysoký a široký v ramenou. Jeho pohyby byly klidné a cílevědomé, jak to přichází s dospělostí, oproti Phoebeinu splašenému pobíhání po domě a vybíhání do schodů s teatrální naléhavostí a za doprovodu jekotu a hihňání z jejího iPhonu. Doufala jsem, že Victorovi nebudou ona a její kamarádky připadat příšerně nezralé, když s nimi teď bude trávit tolik času. Tím spíš, že opakuje ročník, protože zameškal moc školy, když byla Ginny nemocná.

Počítala jsem do tří a pak jsem přehoupla nohy přes okraj postele. Šla jsem dolů a udělala všem čaj až na Phoebe, která by akorát spustila výlevy o tom, jak jsem zapomněla, že má „intoleranci“ na kravské mléko, tenhle týden dráždí její žaludek pro změnu to sójové nebo jí nesedí mandlové, po čemž by následovalo netrpělivé vrtění hlavou. „Vždyť jsem ti to říkala!“

Odnesla jsem hrnek do patra a zlehka zaťukala na Victorovy dveře. „Za dveřmi máš čaj.“ Neodvažovala jsem se vstoupit dovnitř. Neměla jsem tušení, jestli nespí nahý. Nejspíš ano, pokud se jen trochu podobal Ginny z dob, kdy jsme s ní s Patrickem a Corym bydleli. Po dvou letech společného bydlení jsem si konečně odvykla oblékat si župan, než vejdu do kuchyně, ale nikdy jsem se necítila příjemně, když kluci jedli toasty jen v boxerkách nebo si Ginny dávala kávu v tričku, které jí sotva zakrývalo kalhotky.

Odpověděl mi hluboký baryton. „Děkuju.“

„Dal by sis k snídani míchaná vajíčka?“

„Ano, prosím.“

„Přijď dolů, až budeš hotový.“ Aspoň byl za čisté oblečení a teplou večeři vděčnější než Phoebe.

Patrick vyšel z ložnice v boxerkách.

„Vezmi si župan,“ zasyčela jsem na něj za těch deset týdnů nejméně popadesáté.

Obrátil oči v sloup. Čišelo to z celého jeho postoje – proč bych měl cokoli měnit?

„Nechci, aby se Victor cítil ještě trapněji, než se cítí. Nebyl zvyklý žít pod jednou střechou s chlapem.“

Patrick zavrtěl hlavou. „To jsou mi noviny. Sedmnáctiletí kluci se hovno starají o to, co má nějaký starý chlap na sobě u snídaně.“

Ale naši konverzaci přerušila Phoebe, která se přiřítila na podestu. „Kde mám nabíječku na iPhone?“

Vytyčila jsem si za cíl, že k ní budu mimořádně laskavá a budu mít na paměti, že není nic divného na tom, když se od ní dočkáme pár výbuchů, vzhledem k tomu, jak je i pro mě a pro Patricka těžké přizpůsobit se novým okolnostem. „Nechci, abychom ho já a moje kámošky měly v jednom kuse za zadkem!“ Pokaždé se mi toho cíle dosáhnout nepodařilo.

Ale dnes ráno jsem si umínila, že vstanu tou správnou nohou. Přinutila jsem se být nápomocná, místo abych vyštěkla: „Kams ji dala?“

„Dívala ses v kuchyni, zlatíčko? Nebo třeba u telky? Ale snaž se být včas hotová, protože musím Victora doprovodit do školy a představit ho jeho učitelům.“

Phoebe se ušklíbla. „Není malé dítě. Copak potřebuje nějaké představování? Nemůže jít do školy sám? To je tak trapné, nechat se tam odvézt od tebe.“

Doufala jsem, že ji Victor neslyší. Ignorovala jsem to a šla dolů. Tentokrát mi Phoebe nepomůže.

Připravovala jsem Victorovi snídani a při tom na mě těžce doléhal smutek, že tu není Ginny, aby svému synovi dodala sebevědomí, když má čelit další nové, náročné situaci. Umíchala jsem vajíčka a nabídla trochu Patrickovi, když přišel s novinami do kuchyně. „Obávám se, že Phoebe Victorovi vstup do školního světa neulehčí.“

Patrick vzdychl, jako kdyby neměl dost energie na to, aby se staral o něco takového.

A v tu chvíli do kuchyně nakráčela Phoebe. Neměla na sobě ten drahý kostýmek, který jsme jí museli koupit do šestého ročníku – „Všichni si pořizují kostýmek a nikdo ho nekupuje v Marks & Spencer“ – ale sotva znatelnou sukni a halenku, která se jí rozvírala na prsou.

„Nevezmeš si ten nový kostýmek?“

„Dneska ne.“

Její vyčkávání, jakým směrem se dnešní ráno bude ubírat, přerušil příchod Victora. V tmavém obleku a světle modré košili vypadal mimořádně elegantně. Usmála jsem se na něj.

„Moc ti to sluší. Jsi nervózní?“

„Na jak dlouho? Je to nastálo?“