Přeložila Marcela Nejedlá

ICEBREAKER

Copyright © 2022. ICEBREAKER by Hannah Grace

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2024

ISBN 978-80-249-5447-9

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

- Kapitola čtyřicátá druhá

- Kapitola čtyřicátá třetí

- Kapitola čtyřicátá čtvrtá

- Kapitola čtyřicátá pátá

- Kapitola čtyřicátá šestá

- Kapitola čtyřicátá sedmá

- Kapitola čtyřicátá osmá

- Kapitola čtyřicátá devátá

- Kapitola padesátá

- Epilog

- Poděkování

Pro Erin, Kiley a Rebeccu.

Děkuju vám, že jste ve mně věřily.

Tahle kniha je pro vás.

Playlist

CRUEL SUMMER | TAYLOR SWIFT 02:58

KISS ME MORE (FEAT. SZA) | DOJA CAT 03:29

TALKING BODY | TOVE LO 03:58

SHUT UP | ARIANA GRANDE 02:38

IDGAF | DUA LIPA 03:38

ENERGY | TYLA JANE 03:20

MOTIVATION | NORMANI 03:14

ONE KISS (WITH DUA LIPA) | CALVIN HARRIS 03:35

DANCE FOR YOU | BEYONCÉ 06:17

NEEDY | ARIANA GRANDE 02:52

WHO’S | JACQUEES 03:06

LOSE YOU TO LOVE ME | SELENA GOMEZ 03:26

KISS ME | SIXPENCE NONE THE RICHER 03:29

BOYFRIEND (WITH SOCIAL HOUSE) | ARIANA GRANDE 03:06

RUMORS (FEAT. ZAYN) | SABRINA CLAUDIO 03:46

MORE THAN ENOUGH | ALINA BARAZ 02:31

YOU SHOULD SEE ME IN A CROWN | BILLIE EILISH 03:01

I’M FAKIN | SABRINA CARPENTER 02:55

MAKE ME FEEL | JANELLE MONÁE 03:14

CAN I | KEHLANI 02:48

„Bruslení bylo nádobou,

do které jsem mohla vložit

své srdce a duši.“

- Peggy Flemingová

Kapitola první

ANASTASIA

„ZNOVU, ANASTASIO!“

Jestli ještě jednou uslyším slova znovu a Anastasia dohromady v jedné větě, bude to přesně ten důvod, proč definitivně ztratím nervy.

Probudila jsem se s přímo pekelnou kocovinou, od rána jsem na pokraji zhroucení, a to poslední, co teď potřebuju, je nechat se dorazit trenérkou Aubrey Bradyovou.

Soustředila jsem se na potlačení nahromaděné frustrace, jako to dělám vždycky, když se mě při tréninku snaží vší silou dotlačit na hranici mých možností. Pokouším se racionálně si vysvětlit, že právě její odhodlání z ní dělá úspěšnou trenérku. Takže situace, v níž po ní házím bruslí, zůstává jen v mých představách.

„Flákáš se, Stas!“ křikla, když jsme se kolem ní prohnali. „Holky, které se flákají, nevyhrávají medaile!“

Co jsem to říkala o házení bruslí?

„No tak, Anastasio. Jen se pro jednou trochu snaž.“ Aaron se zakřenil a vyplázl na mě jazyk, když jsem po něm střelila chladným pohledem.

Aaron Carlisle je nejlepší krasobruslař, jakého Kalifornská univerzita v Maple Hills může mít. Když mi nabídli místo na UCMH a můj krasobruslařský partner ho nedostal, Aaron byl naštěstí ve stejné pozici a stali jsme se párem. Letos spolu bruslíme už třetím rokem a třetím rokem dostáváme na frak.

Pohrávám si s teorií, že Aubrey je sovětská špionka. Nemám žádné důkazy a dál jsem tu teorii nerozvíjela, ale občas, když na mě křičí, abych narovnala záda nebo zvedla bradu, přísahám, že tam slyším lehký ruský přízvuk.

Což je u ženy z Philipsburgu v Montaně zvláštní.

Soudružka Bradyová byla v dobách své největší slávy krasobruslařskou superstar. I teď jsou její pohyby ladné a kontrolované. Pohybuje se s takovou grácií, až se nechce věřit, že dokáže tak hlasitě křičet.

Šedivé vlasy má vždycky stažené do pevného drdolu, který zvýrazňuje její vysoké lícní kosti, a vždycky je oblečená do černého pláště z umělé kožešiny, o kterém Aaron vtipkuje, že v něm ukrývá všechna svá tajemství.

Proslýchá se, že se svým partnerem Wyattem měla soutěžit na olympiádě, ale protože s ní Wyatt trénoval zvedačky až příliš usilovně, nakonec místo zlaté medaile držela v ruce dítě. Proto před pětadvaceti lety začala trénovat ostatní a přesně tak dlouho má i špatnou náladu.

Melodie Clair de Lune postupně doznívá, máme obličeje těsně u sebe, lapáme po dechu, hrudníky se nám zvedají. Konečně uslyšíme potlesk. Pustíme se a bruslíme vstříc mému dalšímu bolehlavu.

Ještě jsem se ani nezastavila, když na mě upřela ty její zelené oči a přimhouřila je. „Kdy už konečně správně doskočíš u toho lutze? Jestli to nedáš, musíme ho vyškrtnout z dlouhého programu.“

Kromě Bradyové je mým momentálním největším přáním úspěšně zvládnout čtverného lutze, aniž bych přistála na zadku. Trénuju to už pěkně dlouho, ale nezvládám to. Aaron ho skáče bezchybně, a proto jsem přesvědčila choreografa, aby skok do naší sestavy zařadil.

Pýcha je hloupá věc, a v krasobruslení dokonce neuvěřitelně hloupá, protože když něco neskočíte, dopadnete obličejem na tvrdý led. Pokaždé když trenérka navrhne, abychom ho vynechali, volím raději pád na obličej než otrávený, falešně zklamaný výraz, který se objeví na Aaronově tváři.

„Každou chvíli, trenérko,“ odpověděla jsem a snažila se předstírat co největší nadšení. „Už se k tomu blížím. Sice to ještě není dokonalé, ale budu trénovat dál.“

Je to drobná lež, neškodná. Už se blížím. Nezmínila jsem se o tom, že se blížím jen mimo led, připoutaná k výstroji, která mi pomáhá ho zvládnout.

„Už to skoro má,“ zalhal Aaron a objal mě kolem ramen. „Dejte jí ještě chvilku, A.B.“

Je příjemné mít Aarona na své straně a prezentovat Aubrey z KGB jednotnou frontu. Když jsme ale sami, říká, že jediný způsob, jak to zvládnout, je začít dopovat a postavit stroj času, abych mohla získat zpátky své předpubertální tělo.

Aubrey zamumlala něco nesrozumitelného a mávla rukou. „Uvidíme se tady zítra a bylo by skvělé, kdybyste nepřišli s kocovinou. A jsem si taky dost jistá, že burger a smažené hranolky v Kenny’s před tréninkem vás do olympijského týmu nedostanou. Rozumíte?“

Do háje. „Ano, trenérko,“ odpověděli jsme jednohlasně.

Poté, co jsem konečně vyšla z dámské šatny, Aaron na mě čekal v hale a zíral do mobilu.

„Krucinál, říkala jsem ti, že to pozná.“ Zasténala jsem a mávla po něm taškou, sotva stál dost blízko, abych ho s ní praštila do břicha. „A to jsem si ani nic nedala!“

Zavrčel, vytrhl mi tašku z ruky a hodil si ji přes rameno. „Ta ženská má nos jako ohař.“

Stejně jako většina věcí v životě je i krasobruslení mnohem jednodušší, když jste muž, protože vás nikdo dvakrát za den nezvedne a nepřehodí přes celou místnost.

V prvním ročníku jsem přibrala takzvaných „prváckých patnáct“. No, u mě to bylo spíš jen pět, ale Aaron stejně říkal, že začínám být moc těžká na to, aby mě zvedal. Od té doby jsem nepřibrala ani gram.

Snažím se striktně dodržovat svůj stravovací plán, i když sem tam si zajdu na nějaký večírek, abych si udržela zdravý rozum. Včerejší jednadvacáté narozeniny mé nejlepší kamarádky byly ideální příležitostí trochu se odvázat, přestože to znamenalo čelit Bradyové s kocovinou.

Nasedli jsme do Aaronova nového Mercedesu G-Wagen, posledního dárku od jeho setrvale manželku podvádějícího, ale bohatého otce, a vyrazili domů. Na konci prvního ročníku jsme se s Aaronem rozhodli, že by bylo super bydlet spolu, i s mou nejlepší kamarádkou Lolou. Máme podobné rozvrhy a naše životy se točí kolem krasobruslení, takže to dávalo smysl.

Aaron odbočil na Maple Avenue a podíval se na mě. Štrachala jsem v kabelce a hledala svou nejcennější věc. „Copak máš v diáři na dnešní večer?“

Protočila jsem oči a ignorovala jeho posměšný tón.

„Budu mít sex.“

„Fuj,“ ušklíbl se a nakrčil nos. „Stačí, že si plánuješ, kdy budeš spát a jíst, ale musíš si plánovat i sex?“

S tím spaním a jídlem nelže. Každou minutu svého života mám pečlivě rozvrženou ve svém věrném diáři, což mým přátelům připadá směšné i absurdní. Neřekla bych, že jsem nutně chorobně posedlá kontrolou, ale rozhodně jsem žena, která chce mít vše pod kontrolou.

V tom je rozhodně rozdíl.

Pokrčila jsem rameny a potlačila nutkání poznamenat, že na rozdíl od něj já si aspoň vrznu. „Ryan je zaneprázdněný chlap a já jsem zaneprázdněná holka. Chci ho vidět co nejvíc, než začne basketbalová sezona.“

Ryan Rothwell – čistých sto osmdesát centimetrů atletické dokonalosti. Rozehrávač a kapitán basketbalového týmu UCMH to se svým sportem myslí stejně vážně jako já, což z něj dělá dokonalého partnera bez závazků. Další výhodou je, že je Ry nejmilejší ze všech kluků, a díky naší oboustranně výhodné dohodě se z nás stali skvělí přátelé.

„Nemůžu uvěřit, že to s ním pořád táhneš. Je asi dvakrát větší než ty. Jak to, že tě nerozmačká? Ne, počkej. To nechci vědět.“

„Já vím, že je.“ Zachichotala jsem se a štípla ho do tváře, ohnal se po mně. „O to tak trochu jde.“

Většina lidí si myslí, že jsme s Aaronem partneři, ale my máme spíš sourozenecký vztah. Ne že by se mi nelíbil, jen se zkrátka vzájemně vůbec nepřitahujeme.

Aaron je mnohem vyšší než já, má vypracované svaly, ale je štíhlý jako tanečník. Černé vlasy má ostříhané nakrátko a vsadila bych se, že používá řasenku, protože nebesky modré oči mu rámují tmavé, závist vzbuzující řasy, které ostře kontrastují s jeho bledou pletí.

„Oficiálně toho vím o tvém sexuálním životě až příliš mnoho, Anastasio.“

Aaron se nemůže rozhodnout, jestli se mu Ryan líbí, nebo ne. Někdy je v jeho přítomnosti v pohodě a Ryan ho vidí stejně, jako ho vidím i já. Tedy kluka, se kterým je zábava. Jindy je Aaron tak odtažitý a protivný, že byste si mysleli, že mu Ryan osobně zničil život nebo tak něco. Je to vyloženě trapné. A nepředvídatelné. Ale Ryan nad tím vždycky jen mávne rukou a řekne mi, ať si s tím nedělám starosti.

„Slibuju, že o tom nebudu mluvit po zbytek cesty domů, pokud mi slíbíš, že mě pak odvezeš k Ryanovi.“

Na chvíli se zamyslel. „Dobře, platí.“

LOLA VZHLÉDLA OD SALÁTU, do kterého agresivně bodala vidličkou, a odfrkla si. „Jen by mě zajímalo, komu ho Olivia Abbottová kouří, že už třetí rok po sobě dostala hlavní roli.“

Bezděky jsem sebou nad tak vulgárními slovy trhla, ale věděla jsem, že to nemyslí vážně. Dnes ráno jí po té spoustě alkoholu, kterou jsme včera večer vypili na oslavu jejích narozenin, nebylo nejlíp, takže to nebyl zrovna nejvhodnější den ke zjištění, že nedostala roli, po které toužila.

Viděla jsem všechna představení za poslední dva roky a Lo věděla stejně dobře jako já, že Olivia je nesmírně talentovaná herečka.

„Nemůže být prostě talentovaná? A nikomu ptáka nekouřit?“

„Anastasio, necháš mě prosím tě pět minut být malichernou a předstírat, že nevím, že je lepší než já?“

Aaron se sesunul na židli vedle mě a natáhl se, aby mi z talíře sebral kousek mrkve. „Proč jsme malicherní?“

„Olivia Abbottová,“ odpověděly jsme s Lolou jednohlasně, v jejím tónu zaznívalo znechucení.

„Je sexy. Možná je to nejvíc sexy holka na škole,“ pronesl nonšalantně a očividně nevěnoval pozornost tomu, jak Lole spadla brada. „Je volná?“

„Jak to mám sakra vědět? S nikým se nebaví. Připluje, dostane roli, kterou chci já, a žije si dál svůj život jako anomálie.“

Lola studuje divadelní umění a zřejmě se tam silně prosazuje důležitost osobnosti, protože všichni z toho oboru, se kterými jsem se setkala, jsou stejní jako ona. Obvykle je to vyčerpávající boj o pozornost, dokonce i pro diváky, ale Olivia si všechno nechává pro sebe a z nějakého důvodu to lidem zřejmě nevadí.

„Promiň, Lol, vždycky je tu ale nějaké příště,“ pokusila jsem se. Obě víme, že to nic neznamená, ale stejně mi poslala vzdušný polibek. „Jestli tě to uklidní, tak já toho lutze pořád ještě nezvládám. Aubrey na to brzy přijde a vyžene mě na Sibiř.“

„Ale ne. Jsi oficiální lúzr. Jak se vůbec opovažuješ vlézt na led?“ Ušklíbla se, a když jsem se na ni zamračila, rozzářily se jí oči. „Ty to zvládneš, zlato. Tvrdě na sobě pracuj.“ Sjela očima k Aaronovi, který něco ťukal do telefonu. Náš rozhovor ho vůbec nezajímal. „Hej, ledová princezno! Nemůžeš mi trochu pomoct?“

„Co? Promiň, jo, taky jsi sexy, Lo.“

Divila jsem se, že není vidět, jak se Lole valí pára z uší, když na něj křičela, že ji neposlouchá. Raději jsem se odloudala do svého pokoje, abych se nedostala do křížové palby, při níž se spolubydlící hádají. Bydlet s Aaronem a Lolou je jako žít se sourozenci, kteří vždycky chtěli být jedináčky.

Aaron je opravdu, stejně jako já, jedináček. Zázračné dítě svých dvou stárnoucích rodičů ze Středozápadu, kteří se zoufale snaží udržet své manželství pohromadě. Žít s jinými lidmi poté, co byl osmnáct let pýchou a radostí svých rodičů, je velká změna nejen pro něj, ale i pro nás, kteří s ním a jeho výkyvy nálad musíme žít.

Teď už nebydlí v Chicagu a vztahy mezi jeho rodiči nejsou dobré. Vždycky poznáme, kdy jsou obzvlášť špatné, protože Aaron dostane neuvěřitelně drahý a zbytečný dárek.

Třeba G-Wagen.

Lola je na rozdíl od nás dvou z velké rodiny. Je nejmladší a jediná holka u nich doma, což jí zaručilo místo jedničky, takže nemá problém Aarona usadit.

Ještě pořád jsem se schovávala ve svém pokoji, když mi zavibroval telefon a na displeji se rozblikalo Ryanovo jméno.

RYAN

Kluci chtějí dnes večer pořádat party. Místo toho u tebe? Měli jít na předzápasové shromáždění, ale teď zůstávají doma.

Chci být s tebou sám.

Jasně, ale jsou tu spolubydlící.

Budeme muset být potichu.

Ha.

Tyhle instrukce si možná napiš na zrcadlo.

Už máš čas?

Jo, přijď.

Už jsem na cestě. Přinesu něco na zub.

„Všichni už jsou zase kámoši?“ křikla jsem opatrně, když jsem se vracela do obýváku. Oba se zrovna soustředili na reprízu seriálu Myšlenky zločince, ale zamumlali slabé ano, na znamení, že je bezpečné se přiblížit.

Naklonila jsem se přes opěradlo pohovky, z mísy mezi nimi si vzala hrst popcornu a v duchu si poznamenala, že až se vrátím do pokoje, musím si to připsat na seznam toho, co jsem snědla.

„Basketbalový tým pořádá večírek. Napadlo mě...“

„Jestli půjdeme s tebou?“ přerušil mě Aaron s neobvyklou nadějí.

„Ne.“

Lola se ke mně otočila, zrzavé kudrny jí poskočily na ramenou, tvářila se nadšeně. „Jestli nám nebude vadit, že sem přijde Ryan?“

„Jo. Jak jsi...“

„Vysol prachy, Carlisle.“ Zasmála se a natáhla ruku. Vtiskl jí do dlaně několik dvacetidolarovek, a zatímco je odpočítával, něco si potichu mumlal. „Slyšeli jsme o tom večírku a nemyslela jsem si, že by se ti chtělo poslouchat opilé prváky, jak se muchlují na druhé straně dveří. Půjdeme tam.“

Naše bydlení je jedním z těch lepších omluvných dárků od Aaronova táty. Buď to bylo po jeho románku se sekretářkou, nebo předtím, než se rozhodl mít sex s interiérovou designérkou. Maple Tower je krásný bytový komplex na okraji univerzitního kampusu a náš byt má skvělý výhled a spoustu přirozeného světla.

Dům není určen jen pro studenty, takže tu máme svůj klid, ale na druhou stranu je dost blízko veškerému studentskému ruchu, takže z večírků je to blízko domů.

S Aaronem bychom na večírky chodit neměli, ale co se Aubrey nedozví, to jí neublíží.

SLEDOVALA JSEM LOLU, JAK SI ZKOUŠÍ asi desáté šaty, když mi Ryan napsal, že už je konečně na cestě nahoru. To mi poskytlo záminku, abych ji nechala o samotě s jejími deseti téměř stejnými černými šaty.

Motýlci, kteří se mi třepetají v břiše, kdykoli se ozve zaklepání na dveře a já vím, že na druhé straně stojí Ryan, byli zpočátku zvláštní, teď mi to ale připadá krásné.

Otevřela jsem dveře, abych ho pustila dovnitř, zaplnil je prakticky celé. Rozcuchané blond vlasy měl ještě vlhké, výrazně voněl po pomerančích a ještě něčem, co jsem nedokázala pojmenovat. Ta vůně mě uklidňovala. Sklonil hlavu a zlehka mě políbil na tvář.

„Ahoj, krásko.“

Podal mi sáček s jídlem; vždycky trvá na tom, že něco přinese, protože očividně nejím dost a nikdy nemám nic dobrého k jídlu, když je tady.

Ryan jí víc než kdokoliv, koho znám, a jeho verze dobrého jídla je plná cukru.

Z nějakého důvodu nás Aaron a Lo pozorovali z obýváku, jako by ho nikdy předtím neviděli. Ryan vyprskl smíchy, sotva je uviděl. Naštěstí už si na jejich skopičiny zvykl a jen je tiše pozdravil, když jsme šli ke mně do pokoje.

„Hej, Rothwelle?“ křikla Lola. To už jsme byli u mých dveří.

Pustil mou ruku a otočil se k ní.

„Jo?“

Naklonila se přes opěradlo pohovky a podle jejího výrazu mi bylo rázem jasné, že nechci slyšet, co se chystá říct.

„Vzhledem k tomu, že můj pokoj sousedí se Stassiiným, a já tudíž budu celou noc poslouchat tvoje hekání a plácání koulí…,“ vytřeštila jsem na ni přes jeho rameno oči „… mohl bys mi kdyžtak dát kód svého pokoje, abych se nemusela prát o společnou koupelnu na té party u vás?“

Dveře ložnic v kampusu mají elektronicky kódované zámky. Ryan má u pokoje vlastní koupelnu, takže její žádost je dobrý nápad, protože fronta na záchod je tím šílenější, čím opilejší lidi jsou.

Na tom, jak si o věci říká, ale bude muset dost zapracovat.

„Jasně, napíšu ti. Žádné slídění, Mitchellová. Poznám to.“

Ukázala znamení míru.

„Čestný skautský. Užij si ten sex.“

„Ježíši, Lol,“ zasténala jsem dost nahlas, aby mě kamarádka slyšela, a odtáhla jsem Ryana do pokoje. „Omlouvám se.“

„Mám ji rád. Je s ní sranda.“ Zasmál se, vzal můj obličej do dlaní a zaklonil mi hlavu, aby mě mohl políbit.

Nejdřív něžně, pak naléhavěji, jeho jazyk se potkal s mým. Rukama mi přejel po těle, a jakmile došel ke stehnům, jedním rychlým pohybem mě zvedl do náruče. Automaticky jsem mu obtočila nohy kolem pasu. Po takové době už je tenhle pohyb mému tělu víc než známý.

Před mými dveřmi se ozvala rána – to nejspíš odcházeli mí spolubydlící. Ryan mi zrovna poséval krk žhavými polibky, takže jsem se nemohla soustředit. Měla jsem se podívat, jestli to fakt byli oni, ale pak mě Ryan položil na postel a nalehl na mě. Najednou mi na ničem jiném nezáleželo.

„Jaký jsi měla den?“ zašeptal mi do ucha.

Tohle dělá vždycky. Dokonale mě líbá, vecpe se mi mezi nohy, tiskne se ke mně, takže se začnu svíjet, zamotá mi myšlenky v hlavě a pak se mě zeptá na něco nezávazného, třeba jaký jsem měla den.

Zrovna když jsem se snažila zformulovat odpověď, jeho prsty se mi dostaly pod tričko, zároveň mi přejel nosem po bradě. Každý centimetr mé kůže vibroval, a to ještě nic neudělal. „Ehm, ehm, docela dobrý, já, ehm, bruslila jsem...“

Tělo se mu zachvělo smíchem.

„Ty jsi… ehm… bruslila? To zní zajímavě. Co kdybys mi pověděla víc, Allenová?“

Nenávidím ho. Opravdu, opravdu ho nenávidím.

Nesouvisle jsem mumlala něco o ledu a Rusech, zatímco on nás svlékal, až jsme oba zůstali jen ve spodním prádle. Ryanovo tělo by rozplakalo i řeckého boha. Opálená kůže z léta v Miami a trup s více břišními svaly, než dokážu spočítat.

Zapomeňte na řeckého boha, to já se z něj asi brzy rozpláču.

Dotkl se mých kalhotek na bocích, počkal, dokud jsem nepřikývla, a pak mi je pomalu stáhl, hodil je za sebe a doširoka mi roztáhl nohy. „Stas.“

„Ano?“

Svraštil obočí. „Opravdu Lola slyší moje koule?“

Kapitola druhá

NATHAN

V BLÍZKOSTI MÉHO PENISU JE RUKA, která není moje.

Její majitelka tvrdě spí, chrápe, ruku má ovinutou kolem mého pasu a zastrčenou pod gumu mých boxerek. Opatrně ji odstrčím a všimnu si dlouhých umělých nehtů, prstenů Cartier a rolexek připnutých na štíhlém zápěstí.

Kdo to sakra je?

I po noci strávené bůhvíčím pořád voní draze, přes rameno mi padají prameny jejích dlouhých zlatých vlasů – leží za mnou.

Neměl jsem na včerejší party chodit, ale Benji Harding a ostatní basketbalisté jsou hodně přesvědčiví mizerové. I když pořádám večírky rád, není nic lepšího než jít někam jinam a vrátit se do klidného domu, který není plný nepořádku a zmatku po cizích lidech.

Pokud tedy zrovna nemluvíme o tomhle typu zmatku. O takovém, kdy je ve vaší posteli žena a vy si nemůžete vzpomenout, kdo to sakra je.

Zdravá část mého mozku mi říká, abych se překulil a podíval se na ni, ale ta druhá, která si pamatuje všechny ty hloupé situace, do kterých už jsme se dostali, mi neustále připomíná, že opilý Nate je kokot.

Tahle část mého mozku se upřímně bojí, že to bude něčí sestra, nebo ještě hůř, něčí máma.

„Můžeš se přestat vrtět?“ ozval se tajemný host. „Co je to sakra s váma sportovcema a časným vstáváním?“

Ten hlas. Přesně ten, který bych si přál nepoznat.

Do prdele.

Pomalu jsem se převalil a moje nejhorší obavy se potvrdily. Včera večer jsem měl sex s Kitty Vincentovou.

Fakt měl.

Snažila se znovu usnout, vypadala mírumilovně. Má jemné a křehké rysy, rty růžové a našpulené. Na první pohled byste neřekli, jaká je to šíleně vzteklá…

„Proč na mě tak zíráš, Nate?“ Prudce otevřela oči a složila mě jediným pohledem, jako zasraná příšera, což taky je.

Kitty Vincentová je ztělesněním všeho, co je na bohatých holkách s tatínkovou kreditkou špatně. Je jakýmsi poddruhem žen na UCMH, na které jsem náhodou expert. Znalost, kterou jsem získal díky tomu, že jsem měl sex prakticky se všemi.

Kromě téhle.

S touhle jsem to nikdy dělat neměl.

Vizuálně na ní není nic špatného. Upřímně, je to naprostá bomba. Je to ale taky naprosto příšerná lidská bytost.

„Jsi v pohodě?“ zeptal jsem se opatrně. „Nepotřebuješ něco?“

„Potřebuju, abys na mě přestal zírat, jako bys ještě nikdy předtím neviděl nahou ženskou ve svý posteli,“ odsekla, vytáhla se do sedu a opřela se zády o čelo postele. „Oba víme, žes jich viděl spoustu a teď mě děsíš.“

„Jsem v šoku, Kit. Nepamatuju si, hm, jak se to stalo...“

Pamatoval jsem si sebe na večírku. Snažil jsem se získat číslo Summer Castillo-Westové, ale bohužel mě už čtvrté září v řadě odmítla. Taky jsem si pamatoval, že jsem hrál pivní pong s Dannym Adelekem a prohrál jsem, což bych si raději nepamatoval, ale místo toho jsem si nepamatoval, jak se stalo tohle.

„Ach bože. Počkej, nechodíš teď náhodou s Dannym?“ zeptal jsem se.

Zakoulela modrýma očima a natáhla se pro kabelku na nočním stolku vedle postele. Zanadávala, když zjistila, že má vybitý telefon. Odhrnula si vlasy z obličeje a konečně se na mě podívala. Upřímně řečeno, ještě nikdy jsem nezažil, aby se žena dívala na mou existenci tak rozmrzele. „Rozešli jsme se.“

„Aha, aha. To je blbý, mrzí mě to. Co se stalo?“

Snažil jsem se být zdvořilý, někdo by řekl dokonce laskavý hostitel, ale jen povytáhla dokonale tvarované obočí a zamračila se. „Proč tě to kurva zajímá?“

Nervózně jsem si přejel rukou po bradě a snažil se vymyslet nějaký důvod. Měla pravdu. Bylo mi to jedno. Jen nesnáším zahýbání a zpanikařil jsem. Jestli se ale rozešli, nemusím si dělat starosti. „Jen se snažím být milý.“

Věnovala mi ten nejfalešnější úsměv, jaký jsem kdy viděl, vstala a s holým zadkem zamířila do koupelny. Bylo těžké soustředit se na to, jak dobře vypadá, protože se na mě ohlédla přes rameno a zamračila se. „Jestli chceš být milý, zavolej mi Uber.“

Díkybohu. „Jasně.“

„A slušný auto, Nate. Stačí už to, že mě uvidí, jak odsud odcházím. Nenuť mě trpět ještě víc tím, že to bude laciný odchod.“

Když se zabouchly dveře koupelny a ozval se zvuk tekoucí vody, mohl jsem konečně bezpečně vykřičet do polštáře všechny nadávky, které znám.

STÁL JSEM U VCHODOVÝCH DVEŘÍ a díval se, jak Kitty nastupuje do Uberu vyšší třídy, zřejmě kvůli vší té potenciální ostudě.

Prohrábl jsem si vlasy a lámal si hlavu, jak se to stalo. Vždyť jsem si přísahal, že tenhle rok bude jiný.

Vzpomněl jsem si, jak jsem Robbiemu, svému nejlepšímu kamarádovi, během cesty z Colorada do Kalifornie říkal, že poslední ročník bude jiný. Během naší dvoudenní cesty plné kávy jsem to musel říct nejméně dvacetkrát.

Vydržel jsem to tři týdny.

Ze sebelítostivého záchvatu mě rychle vytrhlo mumlání za mými zády. Robbie a moji další spolubydlící, JJ a Henry, seděli v našem obýváku a popíjeli kávu jako v talkshow The View.

„Vida, vida, vida,“ pronesl Robbie samolibě. „Copak se tu dělo, ty malá děvko?“

Robbie mě osobně terorizuje už od našich pěti let. Robbieho otec, kterému i po šestnácti letech říkám pan H., byl trenérem našeho místního hokejového týmu v Eagle County, kde jsme vyrůstali. Tam jsme se seznámili a spřátelili a od té doby je mou osinou v zadku.

Ignoroval jsem ho a prošel kolem jejich upřených pohledů do kuchyně, nalil si kávu a místo uspokojivé odpovědi mu ukázal prostředníček.

Zhltnul jsem šálek kávy snad během dvou vteřin a pořád jsem na sobě cítil jejich pohledy. Tohle je na životě se spoluhráči to nejhorší – nic není tajemství.

JJ, Robbie a já spolu bydlíme už od prváku, ale Henry je druhák z týmu.

Ten kluk je v hokeji neuvěřitelný, ale má trochu problém se společenským tlakem, který s sebou členství ve sportovním týmu nese. Nesnášel bydlení v kampusu a měl problém najít si kamarády mimo tým, tak jsme mu nabídli, ať se k nám nastěhuje.

Vždycky jsme měli volný pokoj, protože naše garáž byla přestavěna na ložnici přístupnou pro vozíčkáře Robbieho, a Henry byl za nabídku více než vděčný.

I za ty tři krátké týdny, co je tady, už na něm vidíme, že si víc věří. A nejspíš i proto už nemá problém pomáhat JJovi a Robbiemu, když mě týrají.

„Proč jsi měl vůbec sex s Kitty Vincentovou?“ zeptal se Henry přes okraj hrnku s kávou. „Není dvakrát milá.“

Ach, málem bych zapomněl, ten kluk si taky vůbec nevidí do pusy.

„Budu předstírat, že se to nestalo, kámo. Ona z toho taky nebyla moc nadšená a já si stejně nepamatuju ani vteřinu, takže se to nepočítá.“ Pokrčil jsem rameny, vrátil se do obýváku a skácel se do křesla. „Jak jste sakra vy tři mohli dopustit, aby se to stalo?“

Jsem dost starý na to, abych svou chybu nesváděl na někoho jiného? Jistě. Odradí mě to od toho, abych to zkusil? Ne.

„Snažil jsem se ti zabránit, abys s ní odešel, brácho,“ zalhal JJ bezostyšně a zvedl ruce v obraně. „Vykládal jsi, že hezky voní a že má bezva zadek. Kdo jsem já, abych stál mezi tebou a pravou láskou?“

Nahlas jsem zasténal, až mi z toho zvuku zahučelo v hlavě. Jestli Jaiden tvrdí, že se mi snažil zabránit v odchodu, nejspíš zavolal Uber a naložil mě do něj i s Kitty.

JJ je jedináček ze zapadákova v Nebrasce. Když vyrůstal, dělat si legraci z lidí kolem bylo jeho jediným zdrojem zábavy.

Rodiče ho vždycky v červnu navštěvují, aby se spolu s námi ostatními mohli připojit k průvodu LA Pride, kde s JJem hrdě nesou odznaky s pansexuální vlajkou. Čas, který u nás tráví, mi umožnil je dobře poznat, díky čemuž vím, že JJův táta je stejný jako on, takže nechápu, jak se jeho mámě podařilo přežít ty dva v domě.

Paní Johalová je úžasná žena s trpělivostí světice. Vždycky se postará o to, aby nám před odjezdem naplnila ledničku různými druhy kari a příloh, a navíc má úžasný vkus na horory – možná proto ji mám tak rád.

A možná je to jediný důvod, proč jsem Jaidena ještě nezabil.

Robbie vmanévroval vozík přímo vedle mě a položil mi ruku kolem ramen, nejspíš mě chtěl uklidnit. „Tvoje soustředění na školu a hokej trvalo déle, než jsem čekal. A teď se koukej dát dohromady, musíš nás odvézt do školy.“

KDYŽ MĚ PŘIJALI NA MAPLE HILLS, neměl jsem ani ponětí, co chci studovat. Za necelý rok budu promovat, ale pořád si nejsem jistý, jestli studium sportovního lékařství byla správná volba.

Sotva jsem dokončil střední školu, draftoval mě tým Vancouver Vipers a bylo těžké dát přednost vzdělání, zvlášť když jsem odmalička snil o tom, že se dostanu do NHL. Chtěl jsem jenom hrát, ale dobře vím, že v hokeji se vždycky něco pokazí; jedno špatné zranění nebo nepředvídatelná nehoda a kariéra je u konce.

Sice na mě hned po promoci čeká místo ve vysněném týmu, ale já si i tak chtěl v hlavě uchovat něco z toho, co jsem se za poslední tři roky naučil. Tak by můj záložní plán dával smysl.

Můj táta nebyl vůbec nadšený z toho, že jsem šel na vysokou školu mimo stát a že jsem podepsal smlouvu s hokejovým týmem, navíc s mužstvem v Kanadě. Chtěl, abych se naučil řídit rodinný podnik a provozoval lyžařská střediska, dokud nebudu starý a šedivý jako on. Představa, že se proměním v tátu, mě vždycky nakopla k tomu, abych dosáhl svých cílů.

Kdybych nebyl neustále vyčerpaný z tréninku, měl bych větší štěstí při chápání buněčných struktur, nemluvě o tom, že bych ty šašky z mančaftu udržel dál od problémů. Když Greg Lewinski loni promoval a předal mi kapitánskou štafetu, nepřipravil mě na to, kolik péče a neustálého dohledu je potřeba, aby byly všechny zadky na lavičkách připravené ke hře.

Robbie mi pomáhá, protože je asistentem trenéra Faulknera. Po nehodě na lyžích v prváku na střední Robbie nehýbe nohama a je teď na invalidním vozíku. Svou schopnost ječet na mě nadávky na ledě vyměnil za to, že na mě ječí nadávky z jeho okraje.

Nic mu nedělá větší radost než mávat na mě obrovským blokem a říkat mi, abych víc makal. Klukům v týmu se líbí, že na sebe beru hlavní tíhu Robbieho klení, protože tak mají klid.

Dny jako dnešní jsou toho dokonalým příkladem. V pátek máme s JJem přednášky v budově přírodních věd, odkud to pak vždycky cestou na trénink bereme přes koblihárnu Dunkin’, což považujeme za takový náš tradiční soukromý předtrénink.

Je to naše malé tajemství, ale JJ ví, že i kdyby nás přistihli, vezmu to na sebe já, takže je to riziko ochoten podstoupit. Poslední hodina v pátek je moje nejméně oblíbená věc na světě, takže to riziko nevadí ani mně.

Při čekání na JJe před jeho laboratoří jsem si lenivě v mobilu projížděl instagram, když jsem zaslechl jeho veselý hlas, blížil se. „Jsi připravený nechat si nakopat ten tvůj kocovinou prolezlý zadek?“

„Nic, co by nevyřešila dobrá kobliha. A navíc, chlast se stejně musí vypotit. Večer budu v pohodě.“

Svraštil obočí. „O čem to mluvíš? Copak jsi nekoukal na skupinový chat?“

Poslední, co jsem viděl, bylo Robbieho rozhodnutí uspořádat dnes večírek. První zápas nás čeká až za dva týdny a je tradicí, že sezonu začínáme večírkem nebo pěti.

Vytáhl jsem telefon a uviděl ještě nepřečtené zprávy.

HOKEJKY

BOBBY HUGHES

Asi umírám.

KRIS HUDSON

Sbohem, kámo.

ROBBIE HAMLET

Drinky dneska večer u nás?

BOBBY HUGHES

Slovy Michaela Scotta, jsem připraven se znovu zranit.

JOE CARTER

Přinesu tequilovou ruletu.

HENRY TURNER

V e-mailu od Faulknera se píše, že máme jít do klubovny, ne na led.

JAIDEN JOHAL

Wtf?

HENRY TURNER

Odesláno před hodinou.

Klubovna je společenská místnost v centrální části sportovního komplexu, jsou tam vystavené všechny trofeje. Většina z nás tam netráví moc času, pokud nejsme v průšvihu. Je to místo, kde trenéři pracují mimo tréninky a zápasy. Je to místo, kde se konají slavnostní ceremoniály na konci roku. Pokud nás tam teď volají, znamená to, že někdo něco hodně podělal, takže jsem jen zadoufal, že jsem to nebyl já.

„Nechápu, co se to děje,“ poznamenal JJ, když jsme nastupovali do mého auta. „Znáš Joshe Mooneyho, toho baseballistu z mého oboru? Říkal, že jim taky zrušili trénink. Taky mají přijít do klubovny, ale až třicet minut po nás. Kurva, to je divný, kámo.“

Je teprve třetí týden semestru, v jak velkém průšvihu asi můžeme být?

JSME ÚPLNĚ V PRDELI.

Když jsme vešli dovnitř, trenér se na nás ani nepodíval. Polovina týmu už tu seděla a všichni do jednoho měli ve tváři výraz, který znám: strach. JJ se posadil vedle Henryho a vrhl na mě pohled, jasně říkající: Zjisti to, kapitáne.

Neil Faulkner není člověk, kterého byste si chtěli znepřátelit. Třikrát vyhrál Stanley Cup, ale pak ho srazil opilý řidič a rozdrtil mu ruce a pravou nohu, čímž okamžitě ukončil jeho kariéru v NHL. Mockrát jsem se díval na jeho staré záznamy zápasů a byl to – ne, pořád je – pěkně děsivý parchant.

Takže fakt, že seděl na židli před námi, v obličeji rudý, jako by měl každou chvíli vybuchnout, ale mlčel, ve mně instinktivně vyvolával pocit, že je čas bojovat, nebo utéct. Můj tým mě ale potřeboval, a tak jsem odhodlaně píchnul do vosího hnízda.

„Trenére, my jsme...“

„Sedni na zadek, Hawkinsi.“

„M...“

„Už ti to nebudu opakovat.“

Se staženým ocasem jsem odklopýtal zpět ke svým spoluhráčům, kteří teď vypadali ještě hůř než před chvílí. Snažil jsem se přijít na to, co jsme mohli provést. Přece nemohl takhle zuřit kvůli večírku, na kterém jsme byli včera večer.

Kromě Henryho tam většina lidí z nižších ročníků nebyla. Nejsou dost staří na to, aby mohli pít, takže je na večírky ani nezveme. Tím nechci říct, že se místo toho všichni nechodí opíjet na party vysokoškolských bratrstev, ale aspoň jim to pivo nedávám do ruky já, když už mám být jejich zodpovědným kapitánem.

Nakonec dorazili i Joe a Bobby a posadili se. Pak se trenér konečně pohnul – no, zafuněl, ale aspoň něco.

„Za těch patnáct let, co jsem na téhle škole, jsem se nikdy nestyděl tak moc jako dnes ráno.“

Do hajzlu.

„Než budu pokračovat, chce někdo něco říct?“

Podíval se na každého z nás, jako by čekal, že někdo vstane a spustí, ale vážně jsem netušil, k čemu bychom se vlastně měli přiznat. Od té doby, co jsem nastoupil do týmu, jsem už tolikrát poslouchal přednášku na téma Ještě nikdy jsem se tolik nestyděl – Faulknerova specialita. Ale ještě nikdy jsem ho neviděl tak rozzlobeného.

Založil si ruce na prsou, opřel se v křesle a zavrtěl hlavou. „Když jsem dnes ráno přišel, našel jsem led zničený. Takže, kdo dělal problémy?“

Vysokoškolský sport je plný tradic. Některé jsou dobré, jiné špatné, ale pořád to jsou tradice. V Maple Hills tomu není jinak a každý sport má své vlastní zvláštnosti a pověry, které se předávají ročník od ročníku.

Mezi ty naše patří pranky. Bezohledné dětinské žertíky. Proti sobě navzájem, proti jiným týmům, proti jiným sportům. Za ty roky jsem si toho od Faulknera vyslechl dost na to, abych věděl, že za svého působení ve funkci kapitána nic takového nedopustím. Egoističtí kluci se předháněli, aby překonali jeden druhého, a dokonce i sami sebe, až to došlo do bodu, kdy se do toho musela vložit škola.

Takže pokud někdo zničil náš led, znamená to, že mě někdo neposlechl.

Mírně jsem se předklonil, abych líp viděl na své spoluhráče, a trvalo mi jen zlomek vteřiny, než jsem zahlédl Russe, druháka, který s námi hraje už rok a právě teď vypadal, jako by uviděl ducha.

Faulknerův hlas zesílil natolik, až místnost vyplnila ozvěna. „Ředitel zuří! Děkan zuří! Kurva, já zuřím! Myslel jsem, že jsme za tímhle nesmyslem s vtípky udělali tlustou čáru! Máte být chlapi! Ne děti.“

Chtěl jsem něco říct, ale v ústech jsem měl sucho jako v pekle. Odkašlal jsem si, což nepomohlo, ale podařilo se mi upoutat jeho pozornost. Napil jsem se vody a konečně se mi podařilo promluvit. „Udělali jsme tlustou čáru, trenére. Nic jsme neprovedli.“

„Takže se někdo spontánně rozhodl rozbít generátor a chladicí systém? Z mého kluziště se každou chvíli stane bazén a vy čekáte, že uvěřím, že to není jedna z vašich šaškáren?“

Tohle je opravdu, opravdu zlé.

„Ředitel má za pět minut naplánované schůzky s každým studujícím sportovcem. Pevné nervy, pánové. Doufám, že si nikdo z vás nechtěl z hokeje udělat kariéru.“

Už jsem dneska řekl kurva?

Kapitola třetí

ANASTASIA

MŮJ DIÁŘ JE V TOTÁLNÍM nenapravitelném chaosu a já jsem pekelně podrážděná.

Je to pravý opak pátečního pocitu, který lidi tak milují. Dnešek měl být bezproblémový den. Probudila jsem se pod přitažlivým mužem a zbytek dne jsem měla naplánovaný k dokonalosti. Posilovna, škola, trénink s Aaronem, večeře a nakonec tanec na jakémkoliv večírku, který bude znít zábavně, dokud mě nerozbolí nohy.

Dokonce existovala i možnost znovu se sejít s Ryanem a soustředit se na vzájemné uvolňování napětí, dokud na mě má ještě čas.

Ale podle nově příchozího, velmi pasivně agresivního e-mailu, Davida Skinnera, sportovního ředitele Maple Hills, nezajímá můj diář ani tréninkový rozvrh, a už vůbec ho nezajímá můj sexuální život.

Proč by jinak všem rušil tréninky a každého studujícího sportovce tahal do nejhoršího koutu kampusu?

V téhle budově se ukrývají všichni trenéři a plánují, jak nás mučit. Když jsem ráno postovala obrázek s nápisem Užij si přítomný okamžik, neměla jsem tušení, že tam, kam jdu, bude stát dlouhá fronta studentů, kteří se rovněž budou snažit dostat do klubovny.

Nořila jsem se do zlostných myšlenek hraničících s vraždou, když mě zezadu objaly dvě svalnaté paže a na temeno hlavy se mi jemně přitiskly rty. Okamžitě jsem věděla, že je to Ryan. Opřela jsem se mu o hruď a zaklonila hlavu, abych se na něj podívala. Krátce mě políbil na čelo a já začínala věřit, že bych se mohla cítit o něco lépe. „Ahoj, krásko.“

„Jsem vystresovaná,“ zabrumlala jsem a podívala se před sebe na posunující se zástup. „A ty předbíháš. Budeš mít průšvih.“

Chytil mě za ramena a otočil čelem k sobě. Prostředníčkem mě vzal pod bradou a zvedl mi hlavu. Když už jsem si myslela, že roztomilejší být nemůže, odhrnul mi vlasy z obličeje a usmál se na mě. „Ty ovládáš svůj diář, Stas. Ne on tebe.“

„I tak pořád předbíháš.“

Zasmál se a pokrčil rameny. „Drželas mi místo. To jsem říkal každému, kolem koho jsem se protlačil. No tak, jaký nechutně motivační citát jsi to dneska zveřejnila? Je nutné se k němu vracet?“

S Ryanem jsme se začali scházet loni. Potkali jsme se na večírku a byli jsme parťáci při pivním pongu. Samozřejmě jsme vyhráli, protože jsme ti nejtvrdohlavější a nejsoutěživější lidi v okruhu sta mil od Maple Hills. Druhý den mi napsal a zavtipkoval, že nečekal, že najde někoho, kdo hraje chlastací hry a zároveň na sociálních sítích tak agresivně káže o pozitivních vibracích.

Od té doby mi vždycky, když jsem rozmrzelá nebo naštvaná, připomene, že mám přece zářit jako sluníčko.

Pitomec.

Pomalu jsme se blížili ke vchodu. „Takže?“ prohodil a vzal mě za ruku.

„Bylo to o tom, že se máš zastavit a užít si krásu přítomného okamžiku.“

Jeho úsměv se rozšířil – uvědomil si, že mě dostal. „Dobře, jo, s tím dokážu pracovat. Je na nic, že se zrušil trénink, ale na druhou stranu užíváním si okamžiku strávíš čas se mnou, a já jsem super.“

Založila jsem si ruce na prsou a ze všech sil se snažila potlačit úsměv, který mi cukal na rtech, a dál jsem předstírala, že mi ani trochu nezměnil náladu.

„Hmm.“

„Náročné publikum, pane jo. Hned jak se odsud dostaneme, vezmu tě někam na jídlo a pak můžeme jít na hokejový večírek, abys vybila všechen nahromaděný stres.“

„A co dál?“ Nechala jsem ho, aby mě otočil čelem ke vchodu, protože od vstupu nás dělilo už jen pár lidí ve frontě. Jeho ruce mi však zůstaly na ramenou.

„Odvezu tě domů a nechám tě, aby ses zbavila přebytku stresu na mém těle?“

„Pálkou?“

Jeho prsty se mi zarývaly do napjatých svalů a rytmicky uvolňovaly všechny uzly, zavrtěla jsem hlavou ze strany na stranu. „Ujetý. Chystáš se taky převléknout za Harley Quinn?“

Vyjekl, když se mu můj loket zaryl do žeber, což byla až absurdně přehnaná reakce, protože mě loket rozhodně bolel víc.

Po tom, co mi připadalo jako nekonečné čekání, jsme se konečně dostali ke dveřím klubovny. Místo obvyklých kulatých stolů teď byly v místnosti řady židlí obrácených k pódiu.

Co se to tu sakra děje?

Ryan ignoroval moje obavy a trval na tom, abych si užila chvíli, což znamenalo, že jsem musela sedět s basketbalovým týmem. Takže jsem se ocitla vklíněná mezi Ryana a Masona Wrighta, jeho spoluhráče, vedle kterého vypadám se svou úctyhodnou sto šedesát dva centimetrů vysokou postavou jako přerostlé batole.

„Brambůrky?“

Snažila jsem se nepodívat na pytlík Lays, který mi strčil pod nos, ale voněl jako barbecue, a Ryan ví, že je to moje oblíbená příchuť. „To je dobrý, díky.“

Naklonil se dopředu, sáhl do tašky u svých nohou a hlasitě se v ní přehraboval. Bylo mu jedno, že na nás všichni zírají. Se zafuněním se zase posadil a nabídl mi balíček. „Sušenku?“

„Ne, děkuju. Nemám hlad.“ Snažila jsem se na nás znovu neupozorňovat, ale bylo těžké ignorovat jeho zklamaný výraz. „Nedívej se na mě tak. Regionálky jsou za rohem, nemůžu přibrat.“

Přikrčil se, takže jsme měli hlavy na stejné úrovni, a natočil se ke mně, abychom měli trochu soukromí. Jeho dech mi zatančil po pokožce, rty mi skoro přitiskl k uchu, po těle mi naskočila husí kůže.

„Jako někdo, kdo tě má docela často v rukou, se cítím oprávněný prohlásit, že pokud se ten blbec nedokáže vyrovnat s tím, že ti váha kolísá o pár deka, což je mimochodem naprosto normální, neměl by být tvým partnerem.“

„Nebudeme o tom zase mluvit, Ryane.“

„Sta...“ začal, ale naráz se odmlčel. Ředitel Skinner vyšel na pódium a přimhouřil oči pod náporem reflektorů. Ryan se narovnal, položil mi ruku na stehno a jemně ho stiskl. „Tu pálku budeme možná potřebovat později.“

Místností se rozlehlo pískání mikrofonu a všichni sebou trochu cukli. Skinner stál na pódiu, ale neusmíval se.

Za tu dobu, co jsem na UCMH, hodně zestárl. Dřív působil přístupně a nadšeně, ale teď, když mu přezírání prohloubilo vrásky na čele, působí úplně jinak.

„Dobré odpoledne všem. Děkuju vám, že jste si udělali čas a přišli sem tak narychlo. Jsem si jistý, že vás všechny zajímá, proč jste tady.“

Nevím, proč se tváří, jako by slovo povinně nebylo v e-mailu tučným, velkým písmem.

Sundal si sako, přehodil ho přes opěradlo židle za sebou a s povzdechem se k nám znovu otočil. Prohrábl si prořídlé šedivé vlasy, které, přísahám, bývaly husté a černé, když jsem byla v prváku.

„Při práci s vysokoškoláky existují určitá očekávání. Začínáte svůj život jako dospělí lidi mimo domov, takže s určitou mírou chaosu samozřejmě počítáme.“ Znovu si povzdechl, jeho vyčerpání bylo zřetelné. „Když do toho připočítáme soutěžní sporty, rovnováha se změní, a vy se snažíte zvládnout svoje schopnosti a talent zároveň s autentickými vysokoškolskými zkušenostmi.“

No, to znělo povýšeně. Měla jsem pocit, že tenhle proslov nechal napsat svou sekretářku a několikrát si ho nacvičil před zrcadlem. Kdyby tu byla Lo, k jeho projevu by byla velmi kritická.

„Někteří z vás si zkušenost s univerzitou užívají až příliš.“

A. Je. To. Tady.

„Za pět let, co jsem sportovním ředitelem, jsem řešil nespočet situací, kterým se dalo předejít. Večírky, co se vymkly, lékařské výdaje způsobené bezohledným chováním studentů v areálu školy, více žertíků, než dokážu spočítat, neplánovaná těhotenství a…“

Ozvalo se zaškrábání židle o podlahu, Michael Fletcher se prudce zvedl.

„Pane Fletchere, posaďte se, prosím.“

Fletch ho ignoroval, jen se sehnul, zvedl svou tašku, odpochodoval k východu, rozrazil dveře a odešel.

O fotbale toho moc nevím, ale všichni říkají, že Fletch je nejlepší obránce, jakého kdy tahle univerzita viděla. Prý má po promoci prakticky jisté místo v NFL. A co je ještě důležitější, je neuvěřitelně hrdým otcem holčičky jménem Diya, která se loni narodila jeho přítelkyni Prishi.

Prishi patřila do mého krasobruslařského týmu, jenže na začátku prvního ročníku otěhotněla. Když jsem se jí ptala, jestli se vrátí, řekla, že její močový měchýř už po vytlačení čtyřkilového dítěte není to, co býval, a že se jí nelíbí představa, že by se mohla pomočit na ledě před diváky.

Bydlí společně s přáteli a všichni se střídají v péči o dítě, aby Fletch a Prishi mohli chodit do školy. To, že je Skinner použil jako příklad, když kritizuje delikventy, je od něj svinstvo.

Uplynulo dvacet minut a pořád ještě mluvil. Opřela jsem si hlavu o Ryanovo rameno, zavřela oči a vzala si sušenku, kterou mi strčil do dlaně.

„... abych to shrnul.“

Konečně.

„Od této chvíle platí v tomto kampusu nulová tolerance vůči zneužívání vašeho statusu.“

Měla jsem pocit, že mi chybí obrovský kousek skládačky, protože navzdory jeho dlouhému a nekonečnému proslovu jsem neměla tušení, co způsobilo to hrubé přerušení mého programu.

„Studenti posledních ročníků, kteří doufají, že se na konci tohoto akademického roku připojí k profesionálním týmům, by možná měli vzít tuto zprávu na vědomí.“

Ryan vedle mě se uchechtl a strčil si do úst další sušenku. Jakmile jsem otevřela pusu, abych se zeptala, co je na tom tak vtipného, strčil mi do ní sušenku a nadšeně se zazubil, protože mi nezbývalo než ji sníst.

Skinnerovi konečně došla energie. Opřel se o řečnický pultík a ramena mu ochabla. „Je mi jedno, jaký máte potenciál. Jestli nebudete dodržovat pravidla, budete sedět na lavičce. Krasobruslaře a hokejisty bych si tu rád nechal, vy ostatní můžete jít.“

Ryan sebral tašku, vstal, protáhl se a přehnaně zívl. „Počkám na tebe venku. Jídlo?“

Přikývla jsem, zvedla se na špičky a palcem mu otřela drobky z koutku úst. „Doufám, že to nebude trvat dlouho.“

Všichni, kromě asi padesáti z nás, vyběhli z místnosti. Paradoxně pomalu pětkrát rychleji, než se dostali dovnitř.

Bradyová a Faulkner, trenér hokejového týmu, se přidali k řediteli Skinnerovi na pódiu.

„Pojďte všichni blíž, už mám toho mikrofonu dost.“

Jak jsme se posouvali do přední části místnosti, zahlédla jsem v davu naštvaně vyhlížejícího Aarona a přešla jsem k němu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se tiše, zatímco jsme se usazovali do první řady.

„Jo.“

Člověk nemusí být génius, aby poznal, že nemá dobrou náladu, ale zdálo se, že je namířená na mě, ne na Skinnera.

„Jsi si jistý?“

Rty měl stažené do pevné linky, zatím se na mě nepodíval.

„Ano.“

Skinner vyšel zpoza pultu, strčil si ruce do kapes kalhot a unavenýma, zapadlýma očima přejel po těch, kteří zůstali. „Udělám to rychle. Po tom, co se dá popsat jako kolosální průser, je Aréna Dvě na nejbližší dobu mimo provoz.“

Ach bože.

„Právě probíhá vyšetřování, jak došlo k tak rozsáhlému poškození, ale bylo mi řečeno, že oprava se značně protáhne, protože pro naše zařízení není dostatek náhradních dílů.“

Pochopení mě nezaplavilo, spíš mě, krucinál, utopilo. Hokejové týmy jsou pověstné tím, že způsobují problémy soupeřům a obvykle i sobě navzájem. Na téhle škole je v hokejovém týmu rozmazlených zbohatlíků až nad hlavu, klidně bych se vsadila, že to provedl jeden z nich.

„Pro vás to znamená,“ pokračoval Skinner, „že se zatím budete muset dělit o kluziště a já od vás očekávám spolupráci, aby to mohlo fungovat.“

Zjevně věděl, kolik otázek ho čeká, takže znovu dokázal, že mu na nás ani trochu nezáleží, otočil se a odešel. Ještě ani nebyl pryč z pódia, když jsem se obořila na trenérku Bradyovou.

„Za pět týdnů nás čekají regionální závody!“

„Jsem si dobře vědoma vašeho závodního rozvrhu, Anastasio,“ zavrčela trenérka Bradyová a odmávla rukou několik lidí z nižších ročníků, kteří se kolem ní začali shlukovat. Neměla jsem daleko k pláči.

„Nemáme jinou možnost, nemá smysl se kvůli tomu rozčilovat.“

To myslí vážně? „Jak se kvalifikujeme, když nemůžeme trénovat?“

O tři metry dál obklopil trenéra Faulknera jeho tým, nejspíš se bránil stejným obavám. Ne že by mi na nich záleželo, ale tuhle šlamastyku očividně způsobili oni, a teď to budeme my, kdo to odnese.

Snažila jsem se z toho nedělat katastrofu ve snaze si to zbytečně nezveličovat. Soustředila jsem se na hluboké dýchání, abych se před cizími lidmi nezvladatelně nerozbrečela. Stejné obavy vyjadřovali i ostatní členové mého družstva. Když jsem se podívala zpátky k hokejovému týmu, většina z hráčů už byla pryč. Jeden kluk mluvil s Faulknerem, musel vycítit, že se na něj dívám, protože se jeho oči setkaly s mýma. Díval se na mě se zvláštním výrazem ve tváři, vypadalo to jako nucená lítostivá grimasa.

Upřímně řečeno, ať si tu svou falešnou lítost strčí do prdele.

„Promluvíme si o tom na tréninku, Stassie,“ řekla Bradyová a nabídla mi vzácný – téměř přátelský – úsměv. „Užij si pro jednou volný páteční večer. Uvidíme se v pondělí.“

Po dalším drobném protestu jsem nakonec vyslyšela její prosby, abych ji nechala na pokoji, a zamířila jsem k východu. Vlekla jsem se za Aaronem, táhla za sebou nohy a litovala se, když vtom na mě někdo zavolal a na rameni mi přistála ruka.

Byl to Pán soucitu, který se stále tvářil – hádáte správně – nešťastně. „Poslouchej, omlouvám se. Je to otrava pro nás všechny. Udělám, co bude v mých silách, abych to všem co nejvíc usnadnil.“

Pustil mi rameno a o krok ustoupil. Dával mi šanci, abych si ho prohlédla zblízka. Byl nejmíň o třicet centimetrů vyšší než já, široká ramena a silné svaly napínaly rukávy trička Henley. I pod strništěm byla znát ostrá linie brady. Snažila jsem se rozpomenout, jestli jsem ho už někdy potkala, když znovu spustil.

„Je mi jasný, že jsi z toho nejspíš vystresovaná, jestli chceš, dneska večer pořádáme party.“

„A ty jsi?“ zeptala jsem se a nutila se při tom mluvit klidně. Nemohla jsem ignorovat záchvěv svého uspokojení, když mu na zlomek vteřiny vystřelilo obočí.

Stejně rychle se zase uklidnil a v tmavě hnědých očích se mu zalesklo pobavení. „Nate Hawkins. Jsem kapitán hokejového týmu.“ Natáhl ke mně ruku, abych si s ním potřásla, ale jen jsem se na ni podívala, pak jsem se vrátila k jeho obličeji a založila si ruce na prsou.

„Ty jsi neposlouchal? Podle Skinnera čas večírků skončil.“

Pokrčil rameny a rozpačitě se poškrábal v zátylku. „Lidi stejně přijdou, i když se budu snažit to zrušit. Koukni, přijď, přiveď kamarády, jestli chceš. Bylo by fajn, kdybychom se všichni snažili spolu vycházet, a přísahám, máme dobrou tequilu. Máš nějaké jméno?“

Nehodlala jsem se nechat okouzlit hezkou tvářičkou. Ani takovou, která má ďolíčky a pěkné lícní kosti. Tohle je pořád katastrofa. „Seznamuješ se s hodně lidmi, co nemají jméno?“

K mému překvapení se rozesmál. Hluboký, sytý zvuk, který mi rozpálil tváře. „Dobře, dostalas mě.“

Vtom mě někdo zničehonic vzal kolem ramen a on uhnul pohledem. Vzhlédla jsem a čekala, že to bude Ryan, ale byl to Aaron. Setřásla jsem mu ruku, protože kvůli takovým věcem si lidi myslí, že spolu chodíme, i když bych upřímně řečeno raději snědla brusle. „Jdeš už?“ vyštěkl.

Přikývla jsem a naposledy se podívala na svého nového kamaráda z kluziště. Neobtěžoval se s představováním Aaronovi, jen mi bezhlesně naznačil: Nezapomeň na ten večírek.

Bože, Lola bude z celého toho dramatu radostí bez sebe.

Kapitola čtvrtá

NATHAN

CELÝ HOKEJOVÝ TÝM SE VALIL hlavními dveřmi a okamžitě mířil ke skříňce s alkoholem.

Počkal jsem, až kolem mě projde Russ, popadl jsem ho za ruku a zastavil ho.

„Do mého pokoje. Tři-devět-devět-tři.“

Spadla mu brada, vynutil ze sebe nervózní pousmání. „Nejsi můj typ, kapitáne.“

Snažil se jít pryč a připojit se k ostatním, kteří už si v obývacím pokoji podávali pivo a popíjeli, ale sevřel jsem mu rameno pevněji. „Byl to kurva dlouhej den. Nenuť mě, abych to dělal před celým týmem.“

Poraženecky svěsil ramena a se sklopenou hlavou se odloudal po schodech nahoru jako provinilý školák. Tedy, technicky vzato, právě teď byl zlobivý školák.

Dělit se o led těsně před začátkem sezony je logistická noční můra, nehledě na to, že nás čekaly domácí zápasy. Do prdele. Cítil jsem, jak se o mě pokouší migréna, a to jsme se ještě ani nepokusili vymyslet rozvrh.

Ta hnědovlasá krasobruslařka pěkně zuřila, skoro jsem se bál, aby jí nepraskla žilka, když jí trenérka řekla, aby si s tím nedělala starosti. Snažil jsem se nenápadně poslouchat, což nebylo tak těžké, protože křičela. Nejraději bych dělal to samé, když pomyslím na to, „že si s tím nemám dělat starosti“. Alespoň něco máme společného. Její přítel se tvářil nevzrušeně, tak možná jí pomůže se uklidnit on. Nebo možná ne, soudě podle způsobu, jakým ho setřásla.

Zábavné maličké stvoření, tahle holka. Okamžitě mě odpálkovala, s hlavou hrdě vztyčenou, ale myslím, že vůči mně začínala trochu tát. Pár minut předtím měla na krajíčku. Doufal jsem, že moje pozvání přijme. Dáme si skleničku a navážeme nějakou formu přátelství. Celou tuhle situaci to ulehčí.

Rozhodl jsem se nechat Russe dvacet minut čekat, a doufal jsem, že se bude užírat výčitkami svědomí. Nebude potom tak těžké přijít na to, co se stalo. Uslyší, jak se lidi dole smějí a vtipkují bez něj, ale neuvědomí si, že se smějí tomu, jak posraná tahle sezona bude.

Je mi jich líto.

Dokonce tak moc, že jsem ani nevykopl prváky, kteří utápěli svůj žal v lahvích piva. Nejspíš bych měl pronést motivační řeč nebo tak něco, abych všechny povzbudil, ale nejdřív jsem potřeboval zjistit, proč přesně v tomhle srabu jsme.

Když jsem konečně došel za Russem, točil se na židli u mého psacího stolu. Čekal jsem, že pronese nějakou uštěpačnou poznámku, postěžuje si, že čeká příliš dlouho. To bych udělal já coby malý nafoukaný mizera, on ale mlčel. Tiše seděl a čekal, až udělám první krok.

„Co jsi udělal?“ Promnul si ruce, předklonil se a opřel se lokty o kolena. Bylo mu to nepříjemné. Pobledl, vypadal, že se mu dělá špatně. „Kámo, já ti nemůžu pomoct, dokud mi neřekneš, s čím ti můžu pomoct.“

„Nic jsem neudělal.“

Přejel jsem si rukou po tváři a snažil se neztrácet trpělivost. „Vím, že jsi něco udělal, a nemůžu to napravit, pokud mi nepřestaneš lhát.“

Kdysi, když jsem začínal hrát hokej v Maple Hills, byl náš kapitán hajzl a všichni ho za to nenáviděli. Nikdy jsem nečekal, že se stanu kapitánem, ale věděl jsem, že jestli se to udá, nebudu jako on. Russ to měl doma špatné, a já věděl, že se nedřel jako pitomec, jen aby se z toho dostal a přijel sem, kde se k němu já budu chovat stejně hnusně.

S některými dalšími kluky v týmu bych možná trpělivost neměl, ale být dobrým vůdcem znamená umět se dostat svým klukům pod kůži.

Posadil jsem se na postel proti němu a pomalu sledoval, jak na něj dopadá asi deset různých emocí najednou. „Nebyl to prank, přísahám.“

„Dobře, pokračuj.“

„Na Kalifornské univerzitě je jedna holka. Před pár týdny jsem ji potkal na jednom večírku. Začali jsme si spolu a od té doby na každé party, kde jsem byl, byla i ona. Myslel jsem, že nikoho nemá, ale...“ Podíval se na své ruce, dloubnul do mozolů na dlaních.

„Ale?“

„Ale ona má přítele. Nějak na to přišel a poslal mi zprávu, že mě bude kurva mrzet, že jsem se na ni kdy podíval. Pak se stalo tohle, takže to musí být ono, ne?“

„Pořád s tou holkou mluvíš?“

Zavrtěl hlavou. „Jakmile jsem zjistil, že má přítele, všude jsem si ji zablokoval.“

„Nikomu to neříkej, jo? Vyhodili by tě z týmu,“ pronesl jsem pevně. „Myslím to vážně, kámo. Až se tě budou ptát, proč jsi byl tady, řekni jim, že jsi měl doma nějaké starosti nebo tak něco a chtěl sis se mnou promluvit.“

„Dobře, kapitáne.“

Kývl jsem hlavou ke dveřím. „Jdi si dát pivo.“

Počkal jsem, až vyjde z pokoje a s dupáním sejde po schodech. A pak jsem už podruhé v jednom dni vykřičel do polštáře všechny nadávky, které znám.

NĚKOLIK HODIN PO MÉM nejlepším pokusu být zodpovědným kapitánem byl dům plný lidí, prázdných lahví a červených kelímků. Malá část kdesi ve mně čekala, že těmi dveřmi za chvíli projde David Skinner, nebo ještě hůř, Faulkner.

Pochybuju, že by trenér zrovna jásal, že jsme se rozhodli zakončit ten nejhorší den večírkem, který jsme navíc měli zakázaný. Obvykle jsou páteční mejdany plné unavených sportovců, rozbolavělých z pátečních zápasů nebo tréninků, kteří se chtějí jen uvolnit a sledovat, jak ostatní lidi dělají pochybná rozhodnutí. Ale dnes večer bylo ve vzduchu cítit něco jiného. Jako by připomínka, že bychom se neměli stresovat, způsobila, že se všichni najednou chtěli odreagovat.

Zahlédl jsem Briar, spolubydlící Summer, jak si u kuchyňské linky nalévá drink. Okamžitě mi to zlepšilo náladu. Ty holky jsou nerozlučné, takže pokud je tu Bí, bude tu někde i Summer. Nemůže mě přece odmítnout dvakrát během jednoho týdne, ne?

Summer si dělala legraci, že ji chci jen proto, že nemá zájem a je jediná, kdo mě kdy odmítl. Když ji slyším říkat, že nemá zájem, chci ji ještě víc, a tak když se nad tím logicky zamyslím, má nejspíš pravdu. I když bych u ní rád měl šanci, jsme dobří kamarádi, takže její odmítnutí bolí o něco méně.

Prodíral jsem se davy lidí a nasazoval si ten nejpřátelštější výraz naznačující: Chci se oženit s tvou nejlepší kamarádkou, ale byla tak zaujatá alkoholem, co si právě míchala, že si mě ani nevšimla, takže jsem se jen opřel o linku vedle ní. „To vypadá, že mi později budeš zvracet na trávník, Beckettová.“

Prudce zvedla hlavu, dlouhé plavé vlasy zavlály vzduchem.

„Ještě že nepiju sama, co?“ pronesla téměř nesrozumitelně. Její přízvuk byl neobvyklou směsicí britské a americké angličtiny.

Zelené oči už měla trochu skelné a její úsměv připomínal spíše líný opilecký úšklebek. Spiklenecky na mě mrkla a postrčila mým směrem čerstvě namíchaný drink. Okamžitě začala připravovat další pro sebe. „Slyšela jsem, žes měl dneska blbej den. Já taky. Možná budeme zvracet společně.“

Počkal jsem, až si namíchá svůj ohavný drink, a pak jsem k ní naklonil sklenici. „Na pitomý druháky.“

Odfrkne si. „Na pitomý bývalý přítelkyně.“

Hodil jsem do sebe panáka, ale bože, pálilo to jako čert. „Ježíšikriste.“ Zalapal jsem po dechu, jak se mi tekutina propalovala hrdlem. „Kdo tě kurva učil míchat pití?“

„Strejda James. Říká tomu kouzelný koktejl. Hledáš Summer?“ Přikývl jsem a ona zakoulela očima. „Hraje pivní pong s Cami v zašívárně.“

„Na tenhle krásný okamžik si vzpomenu, až budu mít proslov na své svatbě se Summer.“ Kopl jsem zbytek jedu a snažil se ovládat žaludek, ale stejně mě natáhlo.

„To sotva!“ křikla za mnou. „Ví, že jsi včera večer ošukal Kitty!“

Kruci.

Summer se nakláněla nad stolem a zrovna se chystala hodit, když jsem se k ní prodral. Hrála s Ryanem a CJem z basketbalového týmu a se svou další nejlepší kamarádkou Cami.

„Vyhráváš?“

„Jdi pryč, Nathane,“ zasmála se, ale neobtěžovala se na mě ani podívat. „Jen mě rozptyluješ.“

„To je od tebe hrubé. Co když ti přinesu štěs...“ Zbytek věty jsem spolkl, míček jí totiž omylem vyletěl z prstů a poskakoval po celé místnosti.

Konečně se na mě podívala, v očích vražedný pohled, který mi připadal úžasně sexy. Odkašlal jsem si. „Budu ti fandit radši zpovzdálí.“

Zvedla oči ke stropu a tiše si něco zamumlala, věděla, že jí nebudu rozumět. „Tienes suerte de ser guapo.“

Rozhlédl jsem se po místnosti, abych zjistil, kdo všechno přišel, a okamžitě zaznamenal slečnu Bezejmennou. Vypadala podstatně uvolněněji než předtím. Dlouhé, světle hnědé vlasy se jí vlnily, poskakovaly kolem obličeje, když naklonila hlavu a zasmála se něčemu, co říkala její kamarádka. Tváře měla červené a jasné oči barvy oceánu. Vypadala šťastně.

Líbilo se mi to.

Zahlédla mě dřív, než jsem k ní došel, a možná se mi to jen zdálo, ale přísahal bych, že si mě prohlíží. „Tak jsi přišla!“ prohodil jsem vesele, ale neodpověděla. Zkusil jsem oslovit její kamarádku, která na mě zvědavě zírala. „Já jsem Nate.“

„Lola.“ Ukázala prstem na mě a na dívku vedle sebe a přimhouřila oči. „Vy dva se znáte?“

„Už jsme se potkali,“ přikývl jsem a sledoval, jak ignoruje můj pokus přimět ji, aby se na mě podívala. Napila se z prázdné sklenice – díky své výšce jsem to dobře viděl. „Ale tvoje jméno jsem bohužel neslyšel.“

Přestala předstírat, že pije, a konečně se na mě podívala. Už tolik nevypadala, že by mě nejradši praštila hokejkou, což bylo oproti dřívějšku obrovské zlepšení.

„Anastasia. Nebo Stassie. To je jedno.“

„Můžu ti přinést něco k pití?“

„Můžu si něco přinést sama, to je v pořádku.“

Lola si odfrkla, protočila nad kamarádkou oči a usmála se na mě. „Nevšímej si jí. Ona si neumí hezky hrát s ostatními. Je to jedináček.“

„Ježíšmarjá. Dobře, ale pomůžu ti.“ Anastasia zamířila ke kuchyni a volnou rukou táhla Lolu za sebou. Šel jsem za nimi a vymanil z jejího sevření prázdné kelímky. „Drinkem mě neokouzlíš dost na to, abych se přestala zlobit kvůli tomu kluzišti, víš?“

Tomu věřím. Nic na téhle dívce nenaznačuje, že by bylo snadné ji zlomit, a o to zajímavější celá nová situace na ledě bude. „Ještě nevíš, jak okouzlující umím být,“ poškádlil jsem ji a usmál se, když jsem si všiml, jak se jí zvedá koutek úst. „Budeš ohromená.“

Vzala mi kelímky, přešla přede mě, postavila je na pult a pustila se do přípravy dvou drinků.

„Jsem imunní vůči kouzlu hokejistů.“

Robbie na vozíku zamanévroval vedle mě, šťouchnul mě do nohy a s vykulenýma očima na mě za zády dívek bezhlesně rty naznačil: Co to má sakra být? Odkašlal si a obě se k němu otočily. „A co okouzlující asistenti hokejových trenérů?“ zeptal se.

„Ona vůči nim určitě imunní je, ale já ne. Ahoj, jsem Lola.“

„Robbie.“

Lola dloubla loktem do Stassie, a ta zamumlala: „Ahoj.“

„Tohle je Stassie. Předstírá, že je nevrlá, ale ve skutečnosti je moc milá.“

„Děkuju, žes přišla na můj večírek,“ usmál se a nespouštěl z ní oči. Nebyl jsem si jistý, jestli se mám cítit trapně, nebo stát v úžasu, když na něj zamávala řasami a zachichotala se.

Neuvěřitelné.

Anastasia měla při pohledu na naše přátele ve tváři stejnou směs zmatku a pobavení. „Lol, jdu si stoupnout do fronty na záchod. Půjdeš se mnou?“ Lola po ní šlehla pohledem, pak se zase otočila k Robbiemu a zavrtěla hlavou. „Dobře, tak já se sem pak pro tebe vrátím.“

Zvedl jsem ruku a nasměroval ji ke schodům. „Pojď, můžeš použít moji koupelnu.“ Podívala se na mou ruku, pak zpátky na mě a podezřívavě přimhouřila oči. „Mám dveře chráněné heslem a soukromou koupelnu. Ale jestli chceš, můžeš si stoupnout do fronty.“ Pokrčil jsem rameny a mávl rukou směrem k lidem, kteří se opilí vlekli po schodišti.

Poraženecky si povzdechla, pak přijala mou ruku a propletla si prsty s mými. „Ale to neznamená, že ti odpustím.“

„Samozřejmě že ne.“

Prorážel jsem cestu davem, držel ji u sebe, volnou rukou se mě jemně držela v pase, dokud jsme se nedostali ke schodišti. Pustil jsem ji, aby šla první, ale okamžitě jsem si uvědomil, že to byla chyba, protože jakmile udělala pár kroků, viděl jsem jí přímo na zadek, pohupující se ze strany na stranu.

Dovedl jsem ji do pokoje a ukázal ke koupelně. Uvědomoval jsem si zvláštní pocit déjà vu, když jsem ji po těch dnešních ranních skopičinách pozoroval. Aspoň je oblečená. Počkat, proč to říkám, jako by to bylo dobře?

Po několika minutách vyšla z koupelny a zarazila se, když viděla, že na ni čekám na posteli. Okamžitě jsem na svou obranu zvedl ruce. „Nechtěl jsem, aby ses ztratila.“

„To je v pořádku.“ Založila si ruce na prsou a naklonila hlavu k rameni, vypadalo to téměř hravě. „Jen jsem zklamaná, že tady jsi, chtěla jsem si trochu zašmejdit.“

Bylo příjemné vidět její jinou stránku po té, kterou jsem potkal dnes odpoledne. Ne že by bylo něco špatného na projevování emocí, jen jsem ji raději viděl uvolněnější.

Poprvé jsem se taky pořádně podíval na to, co má na sobě. Těsné kožené kalhoty, které vypadaly, jako by je na sobě měla namalované, a černý krajkový korzet, který odhaloval její tělo tak, že jsem ani nevěděl, jak to popsat. Rozhodně jsem musel přiznat, že je sexy a že by možná nebylo špatné ji trochu lépe poznat.

„Nenech se mou přítomností odradit od šmejdění,“ zažertoval jsem. „Počkám tady.“

Zvuk jejích podpatků se ostře odrážel od stěn místnosti, a když pomalu kráčela k mému stolu, nespouštěla ze mě oči. Přejela prsty po hromadě učebnic biologie, které pokrývaly stůl. „Co studuješ?“

„Sportovní medicínu, ty?“

„Byznys.“ Zvedla ze stolu fotografii, důkladně si ji prohlédla a pak se na mě podívala. „Kluk ze západního pobřeží?“

„Z hor.“

„Wyoming?“ zeptala se, odložila fotku a zvedla tu další.

„Blízko.“ Vstal jsem, došel ke stolu, vzal jí fotku z ruky a podal jí tu, na které jsme s Robbiem na našem prvním hokejovém zápase, když nám bylo pět. „Colorado. Eagle County. A ty?“

„Já jsem ze Seattlu. To je Vail, že? Bohatý kluk, hokejová hvězda z Eagle County, není to až příliš předvídatelné?“ Posadil jsem se na stůl tak, abychom měli oči na stejné úrovni. Založil jsem si ruce, abych napodobil její ostražitý postoj. „Trochu klišé?“

Nedokázal jsem potlačit úsměv, když se na mě upřely ty modré oči připomínající oceán. „Myslíš si, že jsem hvězda?“

Rychle se otočila, zasmála se, přešla pokoj a posadila se na postel. Nejraději bych šel za ní jako štěně, ale donutil jsem se zůstat na místě a sledovat, jak se opírá o ruce za sebou, naklání se a přehazuje si hedvábné hnědé vlasy přes rameno.

„Nikdy jsem tě neviděla hrát,“ pronesla veseleji, než by se mi líbilo. „Hokej vážně nemusím.“

„To mě uráží, Anastasio. Budu ti muset sehnat lístky na náš příští domácí zápas.“

„Nepotřebuju lístky na akci ve vlastní aréně. Tedy pokud do té doby nepoděláš něco jiného a tvůj tým nevypadne.“

V jejím tónu bylo až příliš mnoho optimismu, když vyslovovala nevypadne. Jako by mě tady urážela Zvonilka.

„Koho jste tak terorizovali, že vám zničil kluziště?“

Tuhle otázku nejspíš uslyším ještě mnohokrát. Musel jsem se připravit na to, že ji zvládnu, i když mi není po chuti lhát. Je to sice milosrdná lež, ale nerad začínám přátelství na negativní notě.

„Nic jsme neudělali, takže si nejsem jistý.“ Přimhouřila oči, protože mi očividně nevěřila, zpanikařil jsem. „Přísahám, Anastasio.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá