ŠEST DNŮ

Tomáš Padevět

Copyright © Tomáš Padevět, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5446-2

Obsah

- Prolog

- — Den první —

- — Den druhý —

- — Den třetí —

- — Den čtvrtý —

- — Den pátý —

- — Den šestý —

Věnováno všem milujícím otcům

Prolog

Celý čtyři dny mi trvalo, než jsem vyplnil všechny dotazníky a důkladně si přečetl osmistránkovou smlouvu. A to jen díky tomu, že se cítím zrovna docela stabilně. Jinak by tahle činnost mohla zabrat klidně týden i víc. Takhle jsem mohl věnovat všem lejstrům značnou pečlivost, jak jsem býval zvyklej. Naštěstí moje pečlivost má běžný meze a rozhodně nejde o nějakou obsesivní poruchu, jakou trpívala moje pražská prateta Vendy.

Tahle drobná, bledá paní se třema dioptriema před očima už čtyřikrát skončila v péči psychologa, avšak s neprůkazným výsledkem. Pronásledovaly ji obsedantní myšlenky z vaření. Její utkvělá traumatizující představa spočívala v tom, že připravovaný pokrm nebude dostatečně chutný anebo správně naservírovaný. Mnohdy se stalo, že po několika hodinách usilovného vaření skončil pokrm mezi páchnoucími odpadky. Údajně neshledala výsledek stoprocentním. Poté propadala depresi na sedmnáct hodin. Zkrátka měla jasný objektivní důvody proč mít z vaření strach.

Pokud si to situace přece jen čas od času vyžádala a teta přislíbila někoho přijmout na víkendový oběd, napřed si červeným silným fixem sepsala seznam materiálu, produktů a přísad na papír formátu A3. V den, kdy měla vařit, vstávala v 5:30. Vzápětí už stejně trpěla stresem. Byla přesvědčená, že oběd pro čtyři osoby na třináctou hodinu nemůže stihnout. Její drobné, nenápadné tělo se začalo chvět, spíš tak podivně třepat a potit, až se jí zamlžovaly brýle. V takových chvílích bylo pro Vendy jedinou záchranou polknutí lexaurinu na zklidnění. Dostala se po chvíli do určitého nadhledu a kondice. Se svou pečlivostí nejprve rozestavila po kuchyni nádoby, nože, naběračky, misky, prkénka a všechno možný, co chtěla používat. Než je srovnala přesně podle velikosti, uběhla téměř půlhodina. Podobně pracovala se surovinama. Dokud neměla vše před očima, nebyla schopna začít vařit. Neustále by ji pronásledovala myšlenka, že něco určitě schází, a proto se nezdaří výsledek jejího několikahodinového snažení. V 10:30 bývala značně vyčerpaná, nejraději by si lehla. A tak sáhla po sklence červeného vína pro povzbuzení. Měla štěstí, že žila sama. Dokázal ji totiž rozptýlit a znejistit i přelet šedýho holuba za oknem anebo náhlá dešťová přeháňka. Změna tlaku venku jí zaručeně vždycky zdrcla omáčku.

Její poslední partner s ní vydržel ve společný domácnosti přesně dvaadvacet týdnů. I to byl výkon! Soužití s Vendy pod jednou střechou zvládl jen díky tomu, že pracoval v jedný nuselský restauraci a nosil jídlo domů. Až jednou onemocněl a Vendy byla náhle vystavena situaci uvařit mu, aby se posilnil. Byla natolik rozhozená, že se řízla při krájení mrkve. Nešlo sice o nic mimořádnýho, z jejího malýho ukazováčku začala pomalu kapat tmavá hustá krev. Jenže Vendy nesnášela pohled na krev! Okamžitě omdlela a upadla. Při pádu na podlahu utrpěla otřes mozku. Skončilo to tak, že její partner, trpící v silných horečkách, musel posbírat veškerý zbytek svých sil a zavolat sanitku. Do nemocnice odvezli raději oba…

Moje myšlenky nečekaně zabloudily od těch vyplněných papírů až k pratetě Vendy. Stává se mi už od dětství, že se v mojí hlavě honí všemožný asociace, který nelze odehnat, zkrátka se vetřou a já se jim pak musím věnovat. Přiznávám, že se mi s nima žije tak nějak zábavnějc. Snad si je i hýčkám, aby nebylo trudno.

Přitom důležitost těchhle popsanejch oficiálních lejster je absolutně zásadní pro několik budoucích dnů mýho života. Nerad bych udělal nějakou hloupou chybu z roztržitosti nebo únavy. Během mých šestapadesáti let jich bylo už dost. Některý nevědomý, jiný omylem. Vědomých bylo taky víc než pár. Dodnes mě štvou některý omyly, i po desítkách let. Proto teď, když můžu v relativním klidu všechno připravit, chci to udělat uváženě. Oproštěn od zmateného a nezřídka destruktivního chtění. Bylo mi řečeno, že vyhodnocení mých odpovědí bude sloužit k přípravě jedinečné terapie. Mnohé otázky v těch papírech mě víc než překvapily. Nebyla mi vůbec jasná nějaká logika a souvislosti. Musel jsem štrachat hodně hluboko v paměti. I tak se mi jistý věci vykouřily z hlavy definitivně.

Nakonec jsem si ve svý bezradnosti řekl, že vyplňování pojmu jako hru o vlastní život. Pokud jsem si nebyl odpovědí jistý a modrá propisovačka v mé levé ruce nevěděla, co napsat, zvolil jsem formu humoru, ten by nemusel nic zkazit. Doufám. V každém případě mám fajn pocit, že si tenhle komfort budu moct dopřát. To vědomí mě zásadně uklidňuje. Nemyslím si, že všichni klienti mají tu možnost. V takových případech se prý pracuje v univerzální obecný rovině, což nikomu neublíží. To bych chápal.

Částka, kterou za budoucí několikadenní pobyt zaplatím, se může zdát astronomická. Všechny informace a reference, co jsem k pobytu získal, mi ale stále jen potvrzují, jak maximální a detailně promyšlenou péči připravují každému klientovi speciálně na míru. Kompletní příprava na takový pobyt trvá dokonce dva měsíce! Na Klinice experimentální důstojnosti pracují celý týmy nejlepších specialistů. Od lékařů, psychologů, psychiatrů, dietologů nebo masérů přes programátory, sound inženýry, hudební dramaturgy, vizuální designéry, režiséry, historiky, knihovníky až po osobního asistenta. To všechno se podepíše na výsledné ceně. Je vysoká, ale beru ji za logicky odůvodněnou a akceptovatelnou.

Šest dnů mého pobytu bude stát 784 700 korun. Mnozí by utrpěli šok a říkali, že jsem se z té nemoci už totálně pomátl. Z jejich pohledu zcela určitě. Jenže mě nezajímá, co by říkali oni. Vlastně je štěstí, že se s tím nemám ani komu svěřit. Alespoň nějaká výhoda osamělýho člověka bez širších sociálních vazeb. Jsem vděčnej, že mi bude dopřáno služeb Kliniky experimentální důstojnosti. Žiju čtyři a půl roku sám a posledních pět měsíců se už rozhodně necítím nejlíp. Nemoc nabrala rapidní průběh.

Naplnění dvou objemnejch krabic vybranýma rodinnýma a dalšíma fotografiema z mého života, několika oblíbenýma knihama, gramodeskama a pár jinýma drobnostma jsem věnoval dva dny. I to je součástí experimentu. Tohle všechno potřebuju k odpolední schůzce u notáře, kde vyplněný dotazníky a především obsáhlou důležitou smlouvu podepíšeme. Rovnou dám příkaz k uložení peněžní sumy a tyhle nacpaný bílý krabice s logem kliniky si odveze zpět jejich poslíček. Když se objevil před čtrnácti dny u mých dveří, napadlo mě nejprve, že přijel Vláďa Mendl. Drobná postava, o půl hlavy menší, vlasy jak zacuchaný klubko hnědýho chemlonu a velký ústa. Přesně tak vypadal můj spolužák ze základky. Za tři vteřiny mi došlo, že je to nesmyl, vždyť poslíčkovi muselo být tak o třicet let míň než mně. Můžu já ten svůj mozek ale vypnout?

Schůzky u notáře ještě využiju k soukromé kontrole svého majetku a autorských práv. Nevěnoval jsem se tomu pár let. Došlo k nějakým změnám, který jsem si sepsal na list žlutého papíru. Žluté papíry do tiskárny jsem v určitý době rád používal. Pár jich ještě zbylo, a tak je to jistý pocitový návrat k blízkým věcem.

Nechal jsem u něho ve složce se svým jménem i dvě zalepený nadepsaný obálky. Notář se tvářil oficiálně, jako všichni úředníci. Nemám rád tu bariéru. Zajímalo by mě, jak se chová doma. Že by mě možná i překvapil…?

Domů jsem se vrátil hodně unavenej, vyčerpanej. Zapil jsem obvyklý čtyři odpolední prášky. Uklidňuje mě pocit, že mám věci zařízený. Na žádný jídlo nemám chuť. Především si teď potřebuju udělat pohodlí. Sundávám ze sebe šedý džíny.

Zase mám před očima svoje nohy. Bývaly vysportovaný z cyklistiky, turistiky i cvičení. A taky po většinu roku opálený. Občas jsem na ně pohlížel snad až s určitým zalíbením. Teď jsou spíš hubený a bledý, jen ty chlupy zůstaly, i když některý zbělaly. Pohled na ně už začínám nesnášet. Na druhou stranu si už pomalu zvykám na to, že líp už bylo. Natáhnu si světlý domácí kalhoty a položím se na pohovku v obýváku. Z tohohle místa nejraději poslouchám hudbu. Dneska k tomu můžu s dobrým vědomím sledovat za oknem pohyb vzrostlých listnatých stromů v horkým červencovým dni. Zbavuje mě to napětí.

Ze Spotify si pustím Gracie Abrams. Připomíná mi pěvecké pokusy Beáty, když měla patnáct let a toužila být slavnou zpěvačkou. Ve zkušebně s kámošema hudebníkama trávila spoustu času. Jenže osm dnů před prvním veřejným vystoupením upadla na in-line bruslích tak blbě, že si ukousla špičku jazyka. Od tý doby už nikdy nezazpívala. Přeorientovala se na koně.

Můj pobyt na klinice se má uskutečnit na moje přání 18.–23. října. Čísla jsou pro mě důležitý, nacházím v nich od dospívání různý spojení, jistý souvislosti, odkazy nebo cykly. Občas i fatálnost, ale ne tíživou, spíš osvobozující.

Hlas Gracie Abrams mě začíná uklimbávat, jak to mám rád. Nic mě neruší, nikdo neobtěžuje svou ukecanou přítomností nebo jen pohledem. Někdy i pohled může být víc obtěžující než slova.

Další myšlenky už jsou mlhavý, vzdalují se. Už se mi nechce dál o ničem přemýšlet. Chci jen tak plout na snech, vypnout mozek. Toho si v odpoledním čase rád užívám…

— Den první —

18. říjen je tady. Musel jsem vstávat časně, k čemuž jsem měl vždycky odpor. Z toho důvodu mám v týhle chvíli ještě poměrně chaos v pocitech a oteklý oči, který mě pálí. Naposledy jsem takhle vstával v době, kdy jsem žil na statku. Tehdy to jinak ani nešlo. Jenže od těch časů uběhlo snad milion let. Být na volný noze, a k tomu dělat osm let praktického souseda, bylo spíš hodně zábavný období. Když jsem se k tomu rozhodl, řekl jsem si, že nebudu už nikdy vstávat před sedmou hodinou. To byla moje podmínka! Dodržel jsem ji.

Hygienu v koupelně mám za sebou. Mátožně se oblékám. Hodiny zavěšený v pokoji ukazují 5:15. Uvědomuju si, jak hodně je na mém stavu znát, že od setkání u notáře uběhlo dvanáct týdnů, jak jsem si zapsal před pár dny do diáře. Moje tělo odhodilo další tři kila. Pokožku mám zvláštně suchou a přibyl další prášek. Polykám ho s ostatníma čtyřma. Mají zvláštní chuť, ale už i na to jsem si během týdnů přivykl. Dnes k nim beru ještě speciální kapky, abych se cítil na cestu komfortnějc. Zda zaberou, není úplně jistý. Aspoň částečný účinek by mít měly. Udělal jsem dobře, že mám všechno připravený už od úterý. To mi bylo výjimečně líp. Nemusím se ničím navíc zabývat a zdržovat.

Odhrnu závěs a přes okno vidím v blízkosti oblíbenýho stromu už vyčkávající auto. Modrý skořepinový kufr na kolečkách, sbalený na šest dnů, stojí tiše a odevzdaně v chodbě. Stačí, abych uchopil rukojeť do dlaně, a vyrazí se mnou na cestu, jak to udělal už tolikrát. Můj tichý parťák. Těší se vůbec? Měl by. Přece musí znát mou cestovatelskou vášeň. Vybledlá nálepka z Kambodže na něm kupodivu drží stále. Zkontroluju ještě obsah malý příruční tašky – doklady, peníze, papírové kapesníky, mobil, diář, sluchátka, léky, malá plastová krabička a nápoj na cestu. Taška je lehká. Dávám si ji přes rameno. Nakonec do ní za chvíli přidám ještě klíče.

Než pozhasínám a vykročím ven, rozhlédnu se po bytě. Vždycky jsem měl rád ten pohled, kdy bylo všechno na svém obvyklém místě. Teď navrch ještě zmizela v kontejneru před domem spousta zbytečností. Dokázal jsem to! Raduju se, že se umím zbavovat nepotřebných krámů, a bleskne mi hlavou příběh mé příbuzné, která žije ve švédské Uppsale a schraňuje naprosto nesmyslný věci ještě z doby, kdy tam v srpnu 1968 chvatně emigrovala. To by se dalo chápat. Prostě ji doběhla nostalgie. Ale kdyby jen to. Později k nim začala přidávat i dětský oblečení odrostlé dcery, se kterým se neuměla podobně rozloučit. V dalších letech přibývalo množství všemožných letáků a časopisů. Zpočátku to vypadalo nevinně. Říkávala, že když je dcera malá, nemá na jejich čtení čas. Proto si je odkládala na podlahu ve své ložnici, vedle zánovní dvoulůžkové postele, na který spala pouze ona. Žila sama jen s dcerou. Chlapa vedle sebe dlouho nesnesla. Stejně jako oni ji, když zjistili, jak je prolhaná a nelogicky zatajuje různý důležitý záležitosti. O druhé se vlastně nezajímá.

Časem tím zbytečným papírem úplně zatarasila přístup ke své posteli. Po dalším čase zaplnila i levou polovinu lůžka. Každý večer musela tu hromadu zdolat, aby se pak tísnila na jeho stále menší zbylý části. Prý ležela natažená jako prkno, nemohla se ani pořádně otočit. Měla z toho otlaky na ramenou. Stávalo se, že jí časopisy z té hromady sjely na obličej a ona ráno vstávala s odřeninama, který pak hodinu retušovala make-upem. Ani takový situace ji nepřivedly k rozhodnutí zbavit se těch nesmyslných papírů s nabídkou zboží.

Pohodlný spánek si začala užívat, jakmile její dcera dospěla a odstěhovala se do podnájmu. Haldy tiskovin postupně nanosila do jejího bývalýho pokojíku. Během dalších let ho zcela zavalila a domácnost celkově zanedbává. Trpí totiž Diogenovým syndromem.

Řidič mi přišel na pomoc s kufrem ke dveřím. Sleduju jeho ráznou chůzi, když procházíme chodbou k výtahu. Myslím, že bude čerstvě ostříhaný. Používá vůni Fahrenheit. Připomněla mi období mých pětadvaceti, kdy jsem ho měl v oblibě a dost jsem jím drtil Lauru s Viktorem. Tenhle chlapík bude o něco mladší než já. Upravený, ne výřečný. I to jsem si dával do požadavků v dotazníku. Nesnáším žoviální týpky, co stále žvaní o hovadinách a tváří se u toho světácky nebo kladou zbytečný otázky.

Vzhledem k tomu, že zamíříme na stanoviště heliportu na Praze 4, nepotrvá cesta dlouho. Auto má neobvyklé čalounění. Potahy sedaček jsou v barvě divokých písečných kosatců, jaké znám z Pálavy, kombinovaný s nepříliš širokýma pruhama vínového plyše.

Během jízdy se přiblížil rozbřesk. Sleduju míhající, mrkající světla lamp a protijedoucích aut na mostě, kterýmu se říká „Nuselák“. Zahlédnu i baziliku sv. Petra a Pavla na Vyšehradě, magický místo, kam jsem čas od času zavítal. Když mi bylo čtyřicet, hrával jsem tam pétanque. Vybavuje se mi, jak ještě dlouho po roce 1989, když už dávno padl socík, tam byla v bývalým purkrabství hospoda. Ale echt hospoda! Chodili tam převážně mladí sportovci, protože uvnitř byla taky sokolovna. Mezi nima se mísilo pár stálejch štamgastů. Nemohl jsem pochopit, jak může na takovým místě existovat tak smradlavá hospoda! Na pánských záchodech se ještě po přelomu milénia močilo do nechutnýho žlábku v podlaze, kde byly naházený chemicky páchnoucí kostky, topící se v napěněné moči. Měly přebít ten silnej zápach. Jenže pach z útrob mužů stejně vítězil. Přitom o několik desítek metrů dál se nachází nejslavnější národní hřbitov. O něčem to svědčilo. Rád jsem se toulával různýma hřbitovama a objevoval dávno vyrytý jména a datumy do žuly. U mnoha z nich jsem počítal věk, kterého se nebožtíci dožili. Možná šlo o nějakou podvědomou formu fascinace smrtí…

Jsme na místě. Pro změnu přesedám do helikoptéry. Bude se mnou ještě asistent. Vlastně doktor i asistent v jedný osobě, kdyby se během cesty dělo něco neobvyklýho. Muž mi podává ruku a ptá se, jak se cítím.

„Jde to. Létání mi naštěstí nikdy nedělalo žádný problém.“

Před vzletem mi ještě změří tlak. Při sledování hodnot se tváří neutrálně. Vzpomínám si, že naposledy jsem letěl vrtulníkem nad peruánskými obřími geoglyfy. Myslím, že to bude tak pět roků, když jsem prudce zbohatl a vyrazil si splnit dávnej sen – vidět a projít se po Machu Picchu a zahlédnout ty záhadný symboly v Nazce…

Let má trvat dvě hodiny a dvacet minut. Časný vstávání mě unavilo, aspoň si můžu zdřímnout.

Probouzí mě hlas pilota oznamující přistání za několik minut. Před dosednutím přijde chvilkové nepříjemné houpání, přivodí mi citelnou bolest uvnitř těla. Doktor mi ještě před vystoupením podá prášek na její utlumení. To mě uklidní, protože mě čeká ještě jízda autem přímo na Kliniku experimentální důstojnosti. Nachází se v rozsáhlý oblasti soukromého pozemku.

Pozdravím šoféra, blonďatého kudrnatého muže kolem čtyřicítky. Jako první spolu pořešíme odebrání mobilního telefonu. Tak to stojí ve smlouvě. Od téhle chvíle už nebudu moci s nikým „z venku“ komunikovat ani pořizovat žádný fotografie. Počítal jsem s tím. Je to bod číslo 25 ve smlouvě. Žádná divoká přetahovaná se tedy nekonala. V mém stavu by jednoznačně získal body kudrnáč. Nevím, proč mě taková komická situace vůbec napadla? Asi to mám z těch různejch seriálů na Netflixu.

Po krátkým čase mě od volantu upozorňuje, že se blížíme k mís-tu, kde po pravé ruce uvidím budovu kliniky. Vpravo se objeví něco neuvěřitelnýho! Futuristická stavba ve tvaru lastury. Skelet v perleťových barvách, částečně odráží modrou oblohu a oblaka. O něčem podobném jsem neměl ani tušení! Sjíždíme k tý obří lastuře shora, a proto ji můžu dál sledovat v celku a plným lesku. Ohromující! Z tvaru lastury vybíhají úzké a částečně prosklené „paprsky“. Připadám si, jako bych se ocitl v budoucnosti. Požádám o krátký zastavení, abych mohl tu překvapivou architekturu ještě pořádně nasát. Fotit se nesmí, stejně nemám ani čím snímek pořídit, a vlastně by bylo i zbytečný pořizovat si nějaký záběry, stanu se přece jedním z hostů toho místa.

Auto zabrzdí před budovou kliniky a mě překvapuje, že od vchodu není z budovy vidět téměř nic. Vykukuje jenom horní perleťová špička z té před chvílí viděné lastury. Napadá mě, jak promyšleně je tahle zvláštní architektura zasazena do místní přírodní lokality.

Upravuju si kostkovanou košili, volně splývající přes džíny, pod ní mám bílý triko. V ruce držím delší bundu. Teplo venku není. Zahlédnu se v odrazu skla. Mám dojem, že v tomhle oblečení ještě nevypadám jako totální troska. Kouknu se na hodinky a vidím osm čtyřicet osm. Se zvláštním pocitem a jemným chvěním v žaludku jdu pomalu dovnitř k recepci. Tyhle záchvěvy jsem míval v okamžicích, kdy jsem zažíval něco neznámýho.

Všechno je tu jiný, než jsem doposud kdy viděl a znal. Uvědomuju si, jak moderní technologie pokročily a dokážou famózně čarovat s prostorem a náladou v něm. Hodně sofistikovaný! Hala je snad jen trochu neosobní, ale zároveň mě zvláštně vtahuje a vzbuzuje zvědavost. Slyším jemně znít nějakou ezoterickou hudbu.

Od recepčního pultu se na mě upřeně dívá snědší žena těžko odhadnutelnýho věku. Rozhodně není štíhlá, ale v okrovém kostýmu působí přirozeně a bez afektu. Ten mi byl vždycky k posměchu. Mám dojem, jako bych ji už někdy viděl. Je to samozřejmě blbost. I tak mi rychle proletí hlavou – snad kdyby měla jinou barvu vlasů, účes a o dvacet let míň…

Proč musím neustále každýho hned strkat do nějaký vlastní představy?

Na základě mého ID mi připne elektronickej náramek na pravou ruku. Bude sloužit i k odemykání dveří pokoje. Zabliká mi na pozdrav. Elektronickou kartu, také od mého pokoje, polo-ží na desku recepce. Pokoj má číslo 23. Symbolický, zřejmě ne náhodný.

Následně přichází mladší muž s tmavým mikádem na hlavě. Zaujme mě oranžové triko obepínající tvar jeho štíhlýho těla a velký plný rty. Klidně by mohl hrát v reklamě na kofolu. Působí neformálně, přesně to jsem chtěl.

„Dobrý den, pane Tomi, jsem David a budu váš osobní asistent po dobu, kterou zde strávíte. Budu zařizovat vše potřebné. Nic není problém. Jsme tu všichni pro vás.“

Mladík mluví opravdu česky a oslovil mě i jménem, které jsem uvedl v dotazníku. Zdá se, že zatím všechno funguje podle dohody. S lehkým pousmáním bere můj modrý kufr a táhne ho za sebou jako stevard k letadlu. Míjíme velkou prosvětlenou halu a jdeme dál chodbou, která evidentně kopíruje její kruhový tvar. I chodba má zvláštní perleťový nádech, jaký jsem viděl venku při pohledu na celý skelet. Procházíme okolo několika dveří dál a zastavujeme u čísla třiadvacet. Přiložím připnutý náramek a ten mladý muž, co voní kokosem a levandulí, otevírá dveře. Uvnitř pochopím, co znamenají ty stavby ve tvaru paprsku. Jedním z nich je můj pokoj. Velmi protáhlý, čelně se zužující prostor plný světla, z většiny prosklený. Neobvyklý. Udělám pár kroků dál.

Cože? Na levé stěně visí můj vlastní obraz! To snad není možný! Kde se tady vzal? Pomalu a neklidně přijdu k němu. Maloval jsem ho na přelomu osmdesátých a devadesátých let a daroval ho Richardovi. Od tý doby jsem plátno neviděl. David si všimne, jak jsem z toho vykolejenej, přijde blíž a povídá: „Uvedl jste v dotazníku, že byste si přál nějaké překvapení…“

Konsternovaně odložím z ruky černou bundu a říkám si, že tady se asi budou dít velký věci! Když z obrazu spustím oči, David mě začne seznamovat s vybavením mého zázemí. Na protější stěně je velký displej. Po dotyku se na něm rozsvítí několik různých zcela výstižných ikonek. Například symbol jídla, nápoje, sprchy, lůžka, doktora, hudby, filmu nebo vůně. Vůně? Hmm, zajímavý. Nevím proč, ale přišla mi na mysl koprová omáčka od mámy. Tu vůni jsem necítil už dobrých deset let.

David ještě dál něco povídá, ale já jsem už zase totálně unavenej a hlásím mu, že potřebuju pauzu. Až se dám dohromady, oznámím, kdy můžeme začít s terapií.

„Žádný problém, vše záleží čistě na vás. Na chvíli se za vámi ještě zastaví doktor. Až se budete cítit komfortně, dotknete se ikonky se slovem START a můžeme začít. Vše je připraveno. Displej v malém provedení budete mít tady při ruce u pohovky. Věřím, že si náš systém rychle oblíbíte. Nebudete nikým rušen, ale pokud byste měl naopak chuť a zájem, můžete trávit jistý čas i ve velkém sále. Ještě vám přinesu občerstvení. Přeji hezký den, pane Tomi, jsem tu pro vás.“

Ve dveřích se David potkává se zmiňovaným doktorem. Má na sobě žlutou košili a světle modré džíny. Ještě ani nestojí přede mnou a už se mi představuje podáním ruky: „Těší mě, pane Tomi. Doufám, že cesta byla bez problémů? Jmenuji se Zoltán.“

Jeho štíhlá, udržovaná postava i tak prozrazuje věk okolo sedmdesátky. Má výrazně tmavé pigmentové fleky na čele. Potvrzují to i silně prošedivělé, řídké vlasy a hluboký vrásky kolem ušních boltců.

Pro mě je zásadní, že osobní personál mluví mou rodnou řečí. Chci si to užít. Člověk nikdy neví, co všechno ho může napadnout, co bude chtít pořešit nebo o čem si chtít promluvit. Anglicky by to bylo spíš jen ve formální rovině, bez emocí. Tenhle pocit mě uklidňuje a dodává mi v mým stavu a novým prostředí určitý jistoty. Sice jde pouze o šest dnů, ale i tak. Někdy i minuta může být nekonečná. To už jsem zažil.

Doktor se ujistí, že mám s sebou všechny léky, které užívám, změří mi tlak, poslechne tlukot srdce. Zdaleka už není tak silný, jak bývalo ještě poměrně nedávno. Položí mi několik otázek ohledně močení, bolestí, celkového psychického pocitu a ujistí mě, že je nablízku, kdybych nabyl dojmu, že ho potřebuju.

Samozřejmě že je detailně informován o mém zdravotním stavu, když jsem si zaplatil tuhle terapii. Pro něho se tedy žádný překvapení rozhodně nekoná. Se širokým úsměvem mě poplácá přátelsky kolem ramen a já si všimnu, že mu chybí šestka vlevo nahoře. Ta temná díra mě lehce vyděsí! Napadá mě, proč si nenechá udělat implantát, když pracuje na takový klinice? Vypadá to nechutně! V tomhle prostředí obzvlášť.

Nakonec ještě dodá: „Během experimentální terapie budete na dálku napojen k počítači, který bude v reálném čase vyhodnocovat veškeré důležité údaje vašeho těla i mozku. Ani netušíte, kolik signálů lidský organismus vydává! Ale vy o tom nebudete vědět. Většinou prožijete příjemné pocity a různé druhy emocí. Ty budou určovat celý vývoj vaší terapie. Kdykoliv si můžete dát pauzu, pouze se nedá terapie předešlého dne opakovat den následující. Vše má totiž svůj daný rytmus, proces, progres a finále.“

Mám zvýšenej tlak? Většinou ho vyvolává neznámý prostředí a z toho pramenící určitá nejistota, nervozita. Údajně se klienti zklidní chvíli po zahájení a následně už procházejí terapií vyrovnaně. Jsem zvědav na zmiňovaný pocity zvláštního blaha, díky kterým dokonce přestanu vnímat svoje zdravotní problémy, strasti i bolesti. Místo pláče se klienti spíš usmívají? Zní mi to jako z psychiatrickýho oddělení anebo jako pohádka za velký prachy. Všechno zjistím, až začnu, ale chci tomu věřit.

Konečně jsem v pokoji sám. Jsem zvyklej na určitou samotu, bývá mojí dobrou společnicí. Nikdy ničím neotravuje, nic nevyžaduje. Když mi není dobře, jen tak si přisedne a rozprostře svoje vlasy do prostoru. Vlají si v tý bezbřehý prázdnotě a já se jich dotýkám, jak dlouho se mi zlíbí. Někdy se do nich zamotám a pak se nemůžu z těch jemných pavučin dostat i celý hodiny.

Vyndám si oblečení z otevřenýho kufru a vyskládám na policích ve skříni šest malých hromádek. První hned odeberu a začnu se převlékat. Na stolku, v tmavě zelené pánské kosmetické tašce, mám uložený ještě věci osobní hygieny. Odnesu je do koupelny. Je prostorná s vertikální zahradou. Na množství rostlin svítí permanentně umělé světlo a protéká jima potůček. Ze zeleně vykukují kvetoucí červené anturie i narůžovělé voskovky. Už je mi jasný, o jakou lehce omamnou vůni tady jde!

Místnost je jinak minimalistická. Uprostřed stojí volně v prostoru vana. Vlevo sprchovací kout. Tenhle styl je mi blízkej. Vybavuje se mi zase jedna asociace na lidi, co každou novou návštěvu provedou celým bytem včetně ložnice a záchodu. Nevkusný! Člověk si na svoje vlastní chlupy a vlasy na bílý keramice zvykne, ale dívat se na cizí? Byt o každém vypoví nejvíc. I to, co si ani nepřejeme, aby druzí věděli. Možná i z toho důvodu jsem nikdy nebral návštěvy ani do pracovny.

Než se rozhodnu zahájit terapii, natáhnu se na dost netradiční lůžko. S člověkem může údajně i různě hýbat a prohlubuje tak prožitek. Stejně tak druhé křesílko. V klidu se z lůžka rozhlížím. Můj pohled se zastaví na dlouhé přihrádce zapuštěné do zdi. Jsou v ní knihy a jiný věci jako gramodesky a drobnosti. Nejsou to jen tak ledajaký knihy. Koukám na jejich hřbety. Jde zřejmě o moje knihy, moje gramodesky i několik fotografií ve skleněných rámečcích, co jsem před pár týdny zabalil do krabic. Musím vstát, abych se ujistil, že tomu skutečně tak je. Na jedný fotce hned poznávám, i na dálku několika metrů, stojící Lauru s Viktorem na zahradě. Ležím jim u nohou. Moje oblíbená, tenkrát nás fotil Petr Mráček.

Je to tady! Příjemný bloudění mých myšlenek zahnala zase ta tupá bolest břicha. Raději spolknu pilulku a dám si malýho šlofíka.

Než usnu, můj zrak znovu spokojeně přejíždí po známých a už ošoupaných hřbetech několika knih a pálený sošce leoparda, přivezené z Afriky. V pokoji je teplo. Příjemně rozlévající se teplo cítím i v útrobách vlastního těla. Prášek začíná rychle působit…

Před zrcadlem v koupelně si opláchnu upocený obličej po léku a spánku. Zase vidím svou pobledlou a pohublou tvář a oteklý oči, opanovaly je další vrásky. Mrchy zarytý. Přece jen se čím dál víc podobám otci. Než zemřel, jeho váha klesla k šedesáti kilům, to už jen ležel a odpočíval v hospicu Pod Petřínem. Měl kostnatý ruce, propadlý šedý obličej bez zubů, ale kůži měl na svůj věk pěknou. Moje návštěvy ho dokázaly probudit k životu. No, k životu. Jaký to vůbec mohl být život?

„Vezmi mě ven, je tam pěkně,“ povídal mi jednou.

Vysvětloval jsem mu, že by nezvládl ani jedinej krok.

Jenže on se jen pousmál a řekl: „Já taky myslím i s postelí.“

Přišlo mi celkem dobrý, že vtipkuje i na smrtelným loži.

Ale on to myslel vážně a trval na vycházce. „Já už tam byl před pár dny. Zajdi za sestrou.“

Pro jeho i svůj klid jsem vešel do sesterny.

„Budete se na mě dívat jako na blázna, ale můj otec tvrdí, že byl venku na zahradě i s postelí. Jen se chci ujistit, že je to samozřejmě blbost.“

„Ale ano, můžete vzít tatínka ven, dnes je krásný slunečný den, zima mu nebude…“

Pečující sestry boromejky se staraly jako andělé. Za tři minuty už jsem vezl tátu s jeho postelí na kolečkách do nákladního výtahu. Pak jsem překonal malé převýšení a ocitli jsme se na petřínské zahradě hospicu. Všechnu otcovu sílu i bývalou agresi požrala rakovina. On byl klidný a smířený. S chutí si zapálil cigárko, díval se na Hradčany, usmíval se a svým specifickým oslovením mi povídal: „Tomši, bez tebe bych tohle nikdy neviděl.“

Byly to záblesky chvil, kdy se cítil šťastně. Spolu s ním vlastně i já. Hodně záležitostí jsme si po letech vyříkali. Neřešil, jak vypadá. Přijal, že z jeho dokonalý mužný postavy nezbylo nic. Psychicky na tom zůstal překvapivě jako ve svých dobrých dobách. Šťastnej chlap. Docházel na onkologii sedm let, a když mu jeho ošetřující doktorka sdělila, že jeho stav už nelze nijak léčit, hrozně se divil, že vyslovila slovo rakovina.

„Tomši, já mám rakovinu?“ ptal se mě s nefalšovaným překvapením, když jsem ho pak navštívil doma. Balil si u toho zrovna další cigaretu. Můj otec nepatřil mezi vzdělaný lidi, celý život pracoval manuálně a byl absolutně svůj. Měl okruh známých, kteří ho měli rádi pro jeho smysl pro humor a nebojácnost. Na vojně sloužil u parašutistů na letišti v Prešově – Nižná Šebastová a Přerově. Tím se chlubil celej život. A taky svou svalnatou a šlachovitou štíhlou postavou. Škoda že po návratu z vojenského výcviku s ním měl chlast svůj vlastní záměr a otec udělal dost lidí nešťastnejch, včetně mojí matky.

Když táta vytušil, že přijde konec jeho putování, ani moc neprožíval, co s ním bude. Nebyl hysterickej, jak býval celá desetiletí. To jsem ocenil. Připravil i jedno nečekaný překvapení. Mé nevlastní sestře prozradil, že odkládal peníze na pohřební služby, abysme s tím neměli výdaje. Moc dobře si uvědomoval, že nám v životě nikdy nic nedal, v ničem nepomohl a nikdy se nás nezastal. Lakomec a egoista. Všechno propil s kamarády ve Skleníku, jak se nazývala moderní hospoda na sídlišti Novodvorská, kde bydlel pětapadesát let a kde ho všichni štamgasti znali. Některé z nich fyzicky napadl, když mu míra alkoholu zatemnila mozek. Jednou, koncem šedesátých let, skočil i na příslušníka Veřejné bezpečnosti. Šel do basy na čtyři měsíce.

Svěřil se dceři, že každý měsíc ukládal ušetřené bankovky do igelitového sáčku, který pak strčil na mrazák lednice. Štěstí že to stihl říct! Jinak by jeho naspořených čtyřiadvacet litrů skončilo někde na skládce v útrobách tý odřený a ušmudlaný starý lednice, která byla vyrobená ještě v reálným socialismu.

Otec o sobě během života nějak nepřemýšlel, nesnažil se něco měnit, natož sám sebe alespoň trochu k lepšímu. Celej život byl stejně sobeckej a bez empatie. S alkoholem v krvi násilnickej! Ani jednou jedinkrát mě jako dítě neobjal. Citově byl vyprahlej. Snad proto, že matka mu umřela krátce po oslavě jeho čtrnáctých narozenin.

Nedlouho před svou vlastní smrtí mi ale přeci jen řekl zásadní větu: „Tvoje máma byla skvělá a hodná ženská, jen měla smůlu, že potkala zrovna mě…“

Nakonec došel k jistý sebereflexi. Dokonce pár dnů předtím, než skonal, se mně i mé nevlastní sestře omluvil.

Já o sobě přemýšlím denně. Neustále mám spoustu pochybností. Neopustily mě ani teď. Kladu si otázky, na který se jednoznačný odpovědi nehledají snadno. Až časem se nějaká odpověď vyjeví, s nově nastalou situací anebo díky změně mýho pohledu na věc. Komu by se chtělo přiznat, že udělal blbost nebo příliš příkrý rozhodnutí? Raději přijme sebestředný a útěšný zdůvodňování vlastních kroků, který ho vedly k činům, který ani nechce nazvat omyly. Jednoduše – stalo se.

Upravím svý prořídlý, ale doposud spíš jen nepatrně prošedivělý vlasy. Nemůžu se zbavit pocitu, jako bych byl někde v hotelu na dovolený v zahraničí. Chci to tady mít se vší parádou, jak jsem býval zvyklej. Sáhnu po parfému YSL. Tahle vůně mi navozuje společenskej dojem, i když tuším, že do žádný společnosti nevyrazím.

Vrátím se z koupelny zpět do pokoje. Zkusím se trochu najíst a pak už může začít můj pravý nefalšovaný první den na Klinice experimentální důstojnosti. Uběhly dvě hodiny a zatím nemám absolutně žádnou ucelenou představu, co všechno se tu bude dít. Dobrý znamení je, že se začínám těšit. Rád se nechám překvapit. Vždycky jsem si spíš užíval proces než nějaké oslnivé finále. Pořádně se emočně vyšťavit, to je cíl pobytu na téhle klinice.

David mi přinesl od dietologa speciální stravu. Vypadá jako kaše. Normálně mi závan jídla zvedá žaludek, ale tenhle pokrm se zdá být jinej už na pohled. Jeho narůžovělá barva přece jen vyvolává můj zájem. Hovím si v měkkém křesílku u malého stolku, a než se dám do jídla, dívám se velkou skleněnou stěnou ven do přírody a na vedlejší paprsek vybíhající z budovy. Zřejmě i tam bude nějaký klient požívat svou terapii.

Hned první sousto mě překvapí. Cítím dokonce jemně ovocnou chuť. Nevím, z čeho ten kašovitý pokrm připravili. Není to důležitý, jen se potvrzuje excelentní profesionalita. Jídlo mi kupodivu nevyvolává ani obvyklý nepříjemný problémy s trávením, kdy se mi vracejí do krku pálivé hořké šťávy. Tady je vůbec všechno nějak jinak. Když sleduju venkovní prostor s trávníkem a olistěnými keři, nevidím žádný pohyb, žádnou změnu barev. Nic. Absolutně nic se tam neděje, jako by čas stál a čekal, až odvrátím zrak, aby se mohl zas zhluboka a potají nadechnout.

Z pozorování mě vyruší David, který mě přišel zkontrolovat. Uvědomuju si, že mi dělá dobře jeho přítomnost. Bytost Davida je v kontrastu s tou mou. Na jedné straně mladík plný energie a krásy a na druhé stárnoucí nemocný muž, kterému docházejí síly, nálada i čas. Když David mluví, dělají se mu okolo plných rtů drobný mimický vrásky. Sleduju je, proměňují se jako črty tužkou na papíru. Myslím, že David je objektivně hezkej.

„Měl jste asi hlad. Je dobře, že vám chutnalo. Nápoj tady budete mít stále k dispozici. Myslíte, že můžeme začít s terapií, pane Tomi? Jakmile ťuknete na ikonku START, terapie bude zahájena do jedné minuty. Můžete sedět, ležet, chodit, cokoliv. V tomto prostoru je vaše tělo všude snímáno, takže budete neustále pod kontrolou. Není se vůbec čeho obávat. Poznáte, jaký blahodárný bude účinek. Já jsem hned vedle, stačí dát signál tlačítkem a jsem u vás.“

Myslím, že jsem připraven, a tak souhlasně kývám. David odchází se slovy: „Užijte si první den. Uvidíme se později.“

Přesednu si do futuristickýho, překvapivě pohodlnýho bílýho křesla. Tenhle styl bývá na pohled efektní, ale často se v takovém výrobku nedá příjemně posedět. Malý displej mám u sebe. Dívám se na něj a pár okamžiků se přece jen přemlouvám, abych se ho dotkl. Copak se asi začne dít? Důležitý moment rozhodnutí! Technologie, uložené v útrobách stěn, které se ovládají z nějakého velína, údajně dokážou simulovat cokoliv a vyvolat i nejpodrobnější vzpomínky, dokonce i z prenatálního období. Vzrušující představa a zároveň dost bizarní.

Jdu na to! Z nervozity se přesunu z křesla na lůžko. Ukazováčkem levý ruky se lehce dotknu svítící ikonky s nápisem START.

Prvních pár vteřin se neděje vůbec nic. Pak se začnou pomalu stahovat perleťové rolety. Jejich tichý pohyb hází odlesky po mém pokoji číslo 23. K mým uším doléhají tóny hudby, jejíž styl neumím pojmenovat. Jistej druh meditativní hudby, ambientu, kombinovanej s klasikou a chorálem, po chvíli swingem. Přímo okolo mě se začíná seskupovat trojrozměrný obraz. Ocitám se uprostřed něho. Všechny moje smysly vysílají signály. Cítím pach vody. Neurčitý zvuky ke mně doléhají, jako bych se nacházel pod vodou. Jsou jen částečně srozumitelný. Jsem v uzavřeném prostoru. Nevím v jakém. Mám dojem jistého pohybu ve vzduchoprázdnu. Pohovka se mnou lehce pohupuje, všude okolo je modročervená barva. Pomalu se začíná proměňovat. Okolí se podivně přetváří. Ten prostor pro mě přestává být komfortní. Jako by mě vcucávalo stále výraznější světlo! Vtahuje mě do své jiné dimenze, do vlastního já, kam se mi nechce! Bojuju! Poměrně dost dlouho se snažím bojovat!

Až to se mnou náhle plácne o pohovku.

Cítím nepatrnej průvan okolo a neobvykle divný vůně, nebo spíš pachy. A hned nato slyším dětskej pláč.

Zřejmě začínám chápat, co se stalo. Právě jsem se narodil?!

Okolnosti mého narození byly rozhodně jiný, než by kdo tušil a než by si moje máma dokázala vůbec představit…

Byla sobota 24. srpna 1968, čtvrtý den vojenské okupace a jasné projevy dávaly tušit, že se blížil porod. Máma potřebovala nutně převoz na porodní sál do nemocnice v Krči. Otec propadl hysterii a nevěděl, co má dělat, i když šlo už o druhej porod jeho manželky. Neustále jí opakoval, ať ještě počká, že není oholenej. Nakonec běžel k sousedům. Sanitku zavolali oni, otec si dal radši panáka.

Světlý vůz s červeným křížem na kapotě mířil po silnici do Černošic, kde rodiče pobývali u příbuzných. Nedaleko Zbraslavi se náhle proti nim objevili sovětští okupační vojáci a zabránili v další jízdě. Zdravotní sestra v sanitce na ně začala mávat rukama přes přední sklo a křičet, že spěchají k porodu, ať okamžitě vypadnou ze silnice a nezdržují! Její konání začalo jednoho z mladých vojáků stresovat. Nastal chaos a pokřikování dalších vojáků. Sestřička otevřela naštvaně dveře auta a udělala krok na silnici. Vtom padly výstřely ze samopalu! Její tělo se sesunulo pomalu k zemi. Zůstalo nehybně zhroucený ležet v otevřených dveřích sanitky, hlavou na podlaze, sotva metr od řidiče. Její nohy v hnědých lodičkách se dotýkaly krvavé skvrny na silnici…

Na místo určení, k mojí mámě v porodních bolestech, nedojeli. Nakonec přiběhla z vedlejší ulice místní porodní bába a s její pomocí jsem se nedlouho před polednem ocitl na tomhle divným, bezcitným světě.

Nepřehledný, zmatený a silně zneklidňující sled černobílých záběrů ze srpnové okupace Československa opanuje můj pokoj. Kolem mě projíždí vojenská technika. Lidi různě křičí. Zakrývám si sluch před silným hlukem, řvaním, sténáním a výstřely!

Tak drastickej nástup týhle terapie jsem nečekal! Zatočí se mi hlava. Srdce se silně roztluče!

Z vyprávění vím, že tanky tehdy jezdily několik dnů přímo pod okny domu mé babičky Marie, která doslova nenáviděla Rusáky už od konce druhé světové války. Během osvobozování brutálně znásilnili v malý obci její sestru. Při tý hrůze ještě přišla o prsteníček levé ruky! Budoucí manžel jí pak neměl kam nasadit snubní prsten. Musel zvolit prsteníček pravé ruky své milované nastá-vající…

Buší mi ve spáncích, jsem rozrušenej jako tenkrát, když jsem o té děsivé věci náhodou zaslechl. Bylo mi teprve deset. Tu noc mě neustále pronásledoval obrovský utíkající a plačící prst mojí tety, až jsem se z toho děsu pomočil!

Mé vědomí se začne zklidňovat až při pohledu na pohybující se fotografie mých mladých rodičů a jejich černýho retrívra Baxu, který postupně zahnaly ty špinavé a primitivní tváře cizích vojáků. Táta mě drží v náručí a pózuje na zahradě. Potom si mě vzala do náručí máma a posadila se se mnou na studnu. Má moderní sestřih blond vlasů. Ale pláče? Vlastně ano, v tom období prý často plakala. Doba byla dost beznadějná a ona si narození druhýho syna plánovala úplně jinak. Několik dní mě nemohla ani kojit. Rozrušeně říkávala, proč zrovna moje narození muselo přivodit smrt někomu jinému?! Mívala zvláštní úvahy a vysvětlení. Že by snad bylo mým osudem žít život dvou? Z tý reality, která ji pronásledovala zejména v noci, měla letitý trauma. V duši mojí mámy se přetlačovalo štěstí s neštěstím. Ale milovala mě. Vroucně.

Do nosu mě začne šimrat specifickej pach vyvářených plen. Že si tuhle vůni vůbec vybavuju i po téměř šesti desetiletích? Vidím pleny bublat ve vroucí vodě v hrnci na sporáku. Můj dvouletej brácha sedí vedle, okukuje mě a sahá mi na ruku.

V rychlým sledu se převalí další různý obrázky rodičů a bratra Pavla, toho milého blonďáčka. A taky dědy stojícího před jeho malým domkem v Mnichovicích. Tenhle děda, otec mého táty, byl spiťar. Když se opil, plakal.

Tohle jsem si pamatoval až z pozdějších let. Ale vybavuje se mi byt u babičky Marie v pavlačovém domě na Vinohradech. Kuchyň byla tmavá. Sedávalo se v pokoji a hlavně jsme společně poslouchali pohádky z velkého rádia, položeného na kovové polici, zavěšené na zdi místnosti. Na té zdi se stříbřitě leskly pěkný květinový ornamenty. Těma stěnu dozdobil můj nevlastní děda malířským válečkem.

Byly mi tak asi tři roky a pravidelně jsem v tichosti poslouchal pohádky s bráchou a prababičkou Amálií. V tom roce oslavila osmdesátiny. Posadila si nás každého po svém boku. Většinou oblečená v tmavých šatech, přes které nosívala vzorovanou zástěru a na nohou neprůhledné punčocháče barvy kakaa. Když se nemusela věnovat nám, nejraději sedávala za šicím strojem. Já se posadil na zem, blízko ní, a zaujatě pozoroval, jak její štíhlý nohy kmitaly v bačkorách na šlapacím pedálu. Stroj vydával klapavý zvuk, když jehla s nití procházela látkou a vytvářela pevný steh. Pro mě byla Amálie zosobněním klidu a tichý radosti. V její blízkosti jsem se nikdy nemračil. V přítomnosti jiných to bylo přesně naopak. Už tehdy se mi od dlouhého mračení vytvořila výrazná vráska mezi očima. Mám ji dodnes, jen se zásadně protáhla a výrazně prohloubila.

Amálie z mých představ odešla. Vytěsnila ji situace, kdy mě můj táta jedinkrát vyzvedával ze školky na novém sídlišti Novodvorská, kam jsme se krátce před tím nastěhovali. Učitelka ho viděla poprvé. Čekal jsem na chodbě a sledoval, jak můj vysokej, štíhlej otec, s pěknýma tmavýma vlasama, učitelku zaujal. Zatímco zápasil s tkaničkama mých malých bot, ona na moment odešla. Když se vrátila, držela v ruce igelitku. Uvnitř se tísnilo mokrý prostěradlo. Otec změnil výraz, chytil mě za ruku a rychle jsme vypadli ven. Školka byla blízko od našeho vchodu. Téměř naproti. Po celou cestu mlčel. Promluvil, jakmile odemkl a otevřel dveře do bytu.

„V pěti letech se pochcáváš ve školce?! To je hnus a ostuda! Pamatuj si, že už nikdy pro tebe do školky nepřijdu! A za trest tady budeš klečet! A běda, jestli některá knížka spadne na zem!“

Byl hrozně naštvanej a já musel natáhnout ruce před sebe a on mi na ně položil tři knížky z máminy knihovny v obýváku. Pak z mého a bratrova pokoje odešel a já zaslechl, jak si z lednice bere pivo. Po krátký chvíli se už bolest v rukou nedala vydržet. Knížky se mi chvěly a začaly mi téct slzy. Za chvíli jsem měl dojem, že to dýl nevydržím, a přemýšlel jsem, co udělám. Vtom přišla spása! Domů dorazila máma. Vstoupila do dětského pokojíku a pár vteřin nechápavě zírala. Okamžitě sundala knihy z mých hubených klepajících se rukou, políbila mě na vlasy a utřela mi slzy rukou. Šíleně se na otce rozčílila a běžela mu vynadat do kuchyně, kde seděl u lahváče a kouřil spartu. Slyšel jsem, jak mámě říká: „Tohle mi dali ve školce. Jeho pochcaný prostěradlo! Musí si to zapamatovat! Víš, jak já si před tou ženskou připadal? Já, s tolika seskokama padákem, mám takovýho syna! Ale za to můžeš ty, tím rozmazlováním a žes furt chtěla holku.“

„Nech toho! Zas ta tvoje věčná vojna. Jednou jedinkrát ho jdeš vyzvednout a zrovna se počůral, to je toho. Možná je nastydlej a ty ho tady trestáš, jako kdyby provedl bůhvíco!“

Ale ukázalo se, že to nebylo z nastydnutí, jak se domnívala moje máma. Nejspíš zapracoval stres z otce, kterej se k nám pravidelně vracel až se zavírací dobou blízké hospody. Namazanej, že sotva stál, a jen řval, až se třásl lustr. Míval jsem z toho strašidelný sny, o kterých jsem nemluvil, nechtěl jsem mámě přidávat další vrásku na čele. Naštěstí byl nablízku brácha. Vždycky jsme si před usnutím potichu povídali a vymýšleli bláznivý příběhy, jen abysme zahnali noční můry.

S tátou moc pěknejch zážitků ani nebylo. Většinu volnýho času trávil s kumpánama po pražských putykách, a když dorazil domů, my už byli dávno v posteli. Máma mu v tý pozdní hodině ještě hřála jídlo, co na něho čekalo celý hodiny. Měla ho stále ráda, i když to byly blbý časy.

Radost mi udělal jen jednou. Bylo mi čerstvě sedm a on pracoval na opravě domu v historickým centru Prahy. S kolegou Studničkou na půdě nově zdil komín a objevil tam zaprášenou, potrhanou krabici. Otevřel ji a vykouklo na něho překvapení.

Tehdy přišel domů brzy, s dobrou náladou a v sobě jen se dvěma pivama. Začal nás všechny napínat slovy o dárku. Mámu poslal do kumbálu pro starý vyřazený ubrus, který pak přehodila přes stůl v obýváku. Táta na ten obrus, se čtyřma propálenýma dírama od cigaret, položil krabici a pomalu zvedl víko. Byla to úplná slavnost. Valil jsem oči! Uvnitř ležely starý a dokonale oblečený pohádkový postavičky loutek. Začal je vyndávat a ke každé něco řekl. Se zatajeným dechem jsem koukal na černokněžníka, zbrojnoše s halapartnou, krále s bílýma vousama, zlatou korunou a pláštěm vyšívaným zlatou nití nebo strašlivého čerta v červeném plášti lemovaném černou kožešinou. Každou jsem bral opatrně do rukou a dlouho jsem si ji fascinovaně prohlížel. V hlavě se mi odvíjel pohádkový příběh. Máma se na ně dívala s podobným zaujetím, a dokonce dala tátovi pusu, když viděla, jak po dlouhý době záříme nadšením.

Bráchu loutky přestaly po chvíli zajímat a odešel si hrát s angličákama do pokojíku, takže jsem se s nima mohl laskat sám až do chvíle, než jsme museli jít do postele. Nechtělo se mi vůbec spát. Byl jsem rozrušenej štěstím. Ráno jsem se vzbudil dřív než jindy a běžel k loutkám. Odmítal jsem jít i do školy a zkoušel simulovat, ale máma musela do práce a byla neúprosná.

Z odpolední družiny jsem spěchal, abych si s pohádkovýma figurkama mohl zase hrát. Bylo rychlejší vyběhnout schody našeho panelového domu než čekat na výtah. Měl jsem to jen dvě patra. V prvním patře mě zarazila divná velká věc položená na chodbě blízko schodů. Nikdy dřív jsem nic takovýho neviděl. Dveře do bytu sousedů byly otevřený. Zaslechl jsem různý hlasy a naříkání. Bylo to divný a úzkostný. Chvatně jsem vyběhl zbývající schody k našim dveřím. Máma byla doma a tvářila se tak neobvykle zvláštně. Chvíli mlčela, pak mě objala a řekla, že zemřel tatínek mého kamaráda Fandy Prchala, co bydlí o patro níž. Přijela si pro něho pohřební služba. Ta divná, neznámá věc, uvnitř vypolstrovaná žlutobílou lesklou látkou, byla připravena pro jeho tělo. Rakev! Chodil jsem do druhý třídy a právě došlo k mému prvnímu setkání se smrtí.

Fandy mi bylo líto a snažil jsem se ho častěji brát ven s naší partou. Byl jedináček a doma mu bylo smutno. Měl jsem ještě o jeden důvod víc. Nosil tenkrát parádní hnědou bundu do pasu, s kapsama na prsou. Vypadal v ní hodně dobře a občas mi ji venku půjčil. Já měl bundu dlouhou a bez kapes. Upletla ji mámina kamarádka, prodavačka v galanterii. Podobně jako uháčkovala čepici vínové barvy s kšiltem. Stejnou kšiltovkou obdarovala i bráchu. Jednou jsme v těch jejích ručně vyrobených věcech vyrazili s mámou do botanický zahrady. Při cestě nás zastihla průtrž mračen a stali jsme se terčem posměchu lidí na ulici. Nejprve namokly kšiltovky a my v momentě nic neviděli. Netušili jsme, že teta Mona, jak jsme jí říkali, vyplnila velký kšilty natřikrát přeloženou papírovou čtvrtkou. Jakmile papír namokl, připlácly se nám na obličej, jako když nás trefí omeletou. Vodou nasákla i moje bunda. Celá se vytáhla a já ji měl náhle až po kolena a ruce mi zmizely v rukávech! Máma se rozplakala a vzteky hodila Moničiny darovaný čepice do koše na zastávce autobusu. Naše máma zkrátka měla v oblibě rychlý řešení.

Někdy v tomhle období jsme s klukama z naší party objevili u nedávno otevřený samoobsluhy velkou puklinu v betonu. Díra byla asi metr třicet hluboká a dost prostorná, abysme do ní vlezli čtyři. Vedla ke zdi samoobsluhy a my si v týhle puklině udělali pozorovatelnu. Byla vzdálená nějakých deset metrů od chodníku. Kolem rostla tráva a vysokej plevel, takže nikdo z dospělých nás nezpozoroval. V těch útrobách jsme nejčastěji byli já, Michal Kranta, Petr Šmítek a právě Fanda Prchal. Víc se nás do téhle skrýše ani nevešlo. Sledovali jsme všechny ty spěchající lidi míhající se na chodníku i celý svět kolem. Počítali jsme auta podle barev, jak jsme si je rozdělili.

Jenže každý špehování i počítání jednou omrzí. Petr, kterej byl vždycky v nápadech o dva kroky dál než my ostatní, navrhl hru na doktora. Překvapil nás. Jako první byl podrobenej zkoumání těla zrovna Fanda. Svlékli jsme mu triko a kalhoty. Leželo před náma jeho hubený bílý tělo. Postupně jsme ho s komentářem osahávali. Došlo i na vyvrabčení, když jsme mu stáhli trenýrky. Vybavuje se mi mravenčení, který jsem tehdy ucítil mezi nohama, když jsem byl na řadě já a kluci rozepli moje kalhoty a pak mi stáhli bavlněné spodky s obrázkem medvídka.

Michal se při mé prohlídce rozpovídal, jak ho vždycky máma po vykoupání líbá na šulína a říká mu: „Ty můj malej milovanej Mišánku.“

Nerozuměl tomu, proč to jeho matka dělá. Ptal se nás, jestli to dělají i naše mámy. Já s Petrem Šmítkem jsme okamžitě vykřikli: „No to teda nedělá!“

Jen Fanda byl ticho a pak prozradil, že ho máma vždycky po vykoupání pleskne přes holej zadek. Býval z toho stejně překvapenej jako pihovatej Michal. Přijal tuhle záležitost jako nějakou nutnost.

A mě napadlo se klukům pochlubit: „Taky jsem ve školce sahal na holej zadek Hance Hornový. To bylo něco! Vlezli jsme spolu do skříně na hračky, zakrytý barevným závěsem. Tam jsme se omakávali a líbali. Jednou nás přistihla soudružka učitelka Geraltová. Vyjekla! Pak spustila jak kulomet, že tohle se dělat nesmí a máme se stydět! Ostatní se nám pak smáli. Nám to bylo jedno. S Hornovou jsme se líbali alespoň venku, při vycházkách, za keřem.“

Tohle se událo tak strašně dávno. Přesto se mi vybavujou první projevy mojí sexuality. Začaly už v období mých pěti let, nedlouho po aféře s mokrým prostěradlem. Po Hance Hornový to pak byla na základce Hanka Nováková. Obě blonďaté holky se značně odlišovaly od těch ostatních. Dokázaly být vynalézavý a svérázný. Hanka Nováková bydlela u třešňovky, kam jsem ji často doprovázel, a taky měla staršího bráchu. Pan Novák pracoval jako řidič nově zprovozněného metra. Byli jsme ve třetí třídě a on respektoval, že s Hankou chodím a že se možná vezmeme. Férovej chlápek. Vzal nás i do kabiny řidiče a projeli jsme s ním pár stanic metrem z Kačerova. Tím si u mě šplhnul a já ho pak děsně žral. Mýmu otci bylo ukradený, s kým chodím. Možná bych mu to stejně zatajil. Mohl by mít blbý poznámky.

S Hankou jsme se jednou hecovali, kdo zahodí školní tašku v třešňovce a nechá ji tam napospas osudu. Vyhrál jsem. Vrátil jsem se pro ni až po pár hodinách a Hanku si tím získal úplně. Naše velká láska trvala do doby, kdy jsem se v květnu přestěhoval s mámou a bráchou z Novodvorský. Nebyl jsem z toho šťastnej, jak máma poznala záhy. Neměl jsem o nic zájem a byl apatickej. Z okna pokojíku jsem rád sledoval malou cementárnu, stovky na sobě vyskládanejch panelů kolem ní a v dálce komín michelský teplárny. Často mě bolela hlava, jak jsem odmítal chodit na čerstvej vzduch. Díky tomu jsem si alespoň prosadil, že budu ještě celý další ročník dojíždět do školy na Novodvorskou z novýho bydliště na Spořilově. Musel jsem kvůli tomu vstávat o půl hodiny dřív, ale to mi vůbec nevadilo, hlavně že jsem neopustil svoje spolužáky a především Hanku s ofinou v triku s Mickey Mousem.

I tak deset dalších měsíců zoufale rychle uteklo. Z toho vědomí, že budu muset přestoupit na spořilovskou základku, jsem začal ještě před koncem školního roku koktat. Stal se ze mě během prázdnin introvertní samotář. Nedokázal jsem si představit, že by mělo dojít k bezproblémovýmu kámošení s novýma spolužákama.

Nakonec to bylo přesně naopak. Stal jsem se miláčkem s dolíčkama. Kupodivu se mi nikdo neposmíval, že zadrhávám. Zlá a zákeřná byla jenom chemikářka a tělocvikářka zvaná „Klíčnice“. Chodila většinou v kalhotách a v kapse bílýho pláště nosila velkej svazek klíčů, kterým bez rozpaků házela po žácích, když neprojevovali dostatečnou pozornost. Několika žákům způsobila podlitiny. Jednou mě načapala, jak běhám po chodbě. Tahala mě za vlasy a chtěla znát moje jméno. Před mýma očima se zhmotnilo obrovské řvoucí zlo, podobné mému v opilosti nepříčetnému otci, tentokrát v ženském těle! Z leknutí jsem nedokázal vyslovit Tomáš. V mé puse se zadrhlo jen T-T-T-T-T-T-T-T-T-T… „Klíčnice“ jenom zírala! Měl jsem dojem, že jí oči vyskočí z vrásčité tváře přímo do mý pusy a já je spolknu! Pak se vzpamatovala. Vrazila mi facku se slovy, ať se naučím pořádně mluvit!

Vtom běžel okolo můj spolužák Řepa. Skončil taky v drápech „Klíčnice“ a opakoval se stejnej proces. Tahání za vlasy, řvaní. Rozezlená tělocvikářka v teplácích neměla dobrej den. Netušila, že spolužák Honza neumí vyslovit ř, z čehož měl podobný trauma jako já. Když jí opakovaně říkal své příjmení, které znělo jako Chepa, kroutila hlavou a její vztek dosahoval výbuchu sopky. Nemohla se zbavit dojmu, že se ocitla ve škole dětí s postižením. O Honzovu tvář pleskla facka se slovy: „Nauč se pořádně vyslovovat svoje jméno a teď padej!“

Odcházela a jen dál kroutila hlavou. Všechny děti se jí bály. Nás začala učit až později, v době, kdy už jsem se té vady řeči sám najednou zbavil. S novýma spolužákama a v novém prostředí mi nakonec přišlo všechno ozdravný.

Domnívám se, že moje koktání nezačalo kvůli změně školy, ale bylo důsledkem návratů opilého a agresivního otce před naším odstěhováním. Bylo by to logický. Především po jedný nejdramatičtější situaci. Po rozvodu rodičů přespával otec v obývacím pokoji. Máma se raději zamykala ve své ložnici, za prosklenýma dveřma. Jednou v noci se nalitej otec vrátil a rozmlátil sklo pěstí! Mě i bráchu děsivě probudil hluk tříštění střepů a výkřiky mámy. Rozlícený otevřel její dveře a vrhl se na ni. Přiběhli jsme do ložnice k smrti vystrašený ve chvíli, kdy otec otevřel okno a chtěl naši mámu vyhodit ven! Držela se okenního rámu a my se na něho zezadu vrhli. Probral se z nepříčetnosti a mámu pustil. Dodnes vidím jeho nenávistnej výraz!

Bylo mi osm a půl a bylo jasný, že potřebuju mít nablízku právě Hanku Novákovou…

Pocítím několikerý mrazení po zádech! Vyhřezly moje dětský běsy a děsy! Vybledlé fotografie spolužáků, dokonale zakomponované mezi atributy tehdejší doby sedmdesátých let, postupně mizí. Nasimulovaný svět působí věrohodně. Teď už zůstává jenom hudba, znějící jakoby ze vzdálenýho chraplavýho tlampače. Ten tlampač z mých představ způsobuje vibrace prostupující až do mejch vnitřních orgánů. Nastupuje barevné spektrum, utvářené z mnoha vrstev, kupící se na sebe. Jsem svědkem jedinečnýho představení barev, jaký se ve skutečném prostředí nedá spatřit. Prostoupí celý dlouhý prostor místnosti, působí jako paprsek soustředěný do jednoho bodu. Tyhle občasný abstraktní předěly probouzí v mém mozku další emoce.

Během dne musím terapii několikrát přerušit nejen kvůli jídlu, ale i z důvodu nečekaných reakcí těla. Patrně kvůli nim se teď otevřou dveře a do mého pokoje vstoupí doktor. Chce osobně prověřit pocity a stav svého klienta. Výraz pacient se tady nepoužívá. Snaží se tím systémově odlišit tuhle kliniku a především oddělit reálný zdravotní stav od toho virtuálně vyvolaného.

„Pane Tomi, vše v pořádku? Vypadá to, že se vám zvýšil tlak a klesl cukr. Nebylo vám příjemné vracet se tak hluboko?“ zeptá se Zoltán.

„Jsem rozčílenej z otce! Vždycky vnímal jenom sebe. Svůj vztah k nám dával najevo dost svérázně a nejraději vyzdvihoval naše nedostatky. City neprojevil nikdy. Snad je potlačoval.“

Zoltán mě v tichosti vyslechne a pak jen stručně poznamená: „Víte, rodiče nám činí celoživotní traumata, aniž by to často dělali vědomě. Pak jsme tím po dlouhá léta zatíženi. Ale věřte, že vám se konečně uleví. K tomu má tahle terapie posloužit. Pomůže odplavit, co bylo špatné a drásavé, teprve potom přijde citelný klid. Jsem rád, že jste se mi svěřil. Že v sobě neblokujete negativní dojmy.“

Ještě se Zoltánovi zmíním, že můj otec byl padouch. Vědomě ničil všechny rodinný vztahy, až zůstal úplně sám. Když se brácha začal zajímat o fotbal, šel se na něho jedinkrát podívat. Vzal s sebou kamarády, aby se jim pochlubil. Už v pátý minutě dostal brácha šanci vstřelit gól. Příležitost to byla velká, a dokonce i náš otec mu nahlas fandil. Jenže Pavel kopnul do míče ze špatného úhlu a ten letěl mimo branku. Otec se začal rozčilovat, nadávat a po minutě se znechuceně otočil se slovy, že jeho syn je blbec a nemehlo. Dál ho už nezajímal a odešel. Brácha nakonec v utkání dal dva góly, ale už bez jeho přítomnosti. Otec raději seděl zase v hospodě a lil do sebe piva a panáky. Bráchovu špatnou trefu připomínal při vyprávění návštěvám. Zkrátka zlomyslnej chlap.

Zřídka býval i vtipnej. Jednou v neděli před obědem řekl: „Ukážu vám něco z vojny.“

„Stíhačko, hlaste se!“

„Tady stíhačka, všechno v pořádku, letím nad krajinou.“

„A co vidíte?“

„Leťte blíž a zjistěte, o co jde!“

Table of Contents

Prolog

— Den první —