Věnováno Marii P., mé terapeutce,

která mě naučila cítit

především to, co jsem cítit odmítal.

Το δώρο 2 (The Gift 2) - © 2020 by Stefanos Xenakis

Translation © 2024 Michaela Smékalová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9846-7

Obsah

- Úvod

- KROUŽEK

- POLOVIČNÍ PORCE

- CO?

- CHODÍM

- KURÝR

- NOT TOO BAD

- AAAAACH…

- LIVE

- PROCHÁZKA

- NEMŮŽETE

- ŠKODA

- DOBRÝ DEN

- ZTRÁCÍM SE

- VELKORYSÝ

- AKCE

- PROMLUVIL K VÁM?

- DOBRÉ ZPŮSOBY

- ORCHIDEJ

- JEDNO OBYČEJNÉ RÁNO

- À LA KRÉM

- ČESTNÁ STRÁŽ

- SVĚT JE LASKAVÝ

- 3 BRANKY

- ŽENA VE FASTFOODU

- NIC NENÍ STOPROCENTNÍ

- JAKO PŘEDTÍM

- JANNISŮV DEN

- POSTAVME TO ZNOVU

- BERNARD

- MONOPOLY

- KRÁSNÝ DOBRÝ VEČER VŠEM!

- PROCHÁZKAPO HŘBITOVĚ

- BOHATÝ ČTVRTEK

- ZÁVIDĚNÍHODNÁ RODINA

- POZORNÝ K ŽENÁM

- NAVIGÁTOR

- HLTÁŠ MÍČ?

- SÝROVÉ TAŠTIČKY

- STIHLS TO?

- „HLAVNĚ ZDRAVÍ…“

- IKONA

- UKRADENÁ RADOST

- GARDEROBIÉR

- MÉ PADESÁTINY

- JEN TAK…

- FOTIS

- LÁSKA

- NE

- NEMOHOUCNOST

- ČISTÉ SVĚDOMÍ

- DEFENZIVA

- WI-FI

- DÁLKOVÉ OVLÁDÁNÍ

- PUZZLE

- 12 VĚCÍ, KTERÉMĚ SNAD NAUČÍ VIRUS

- MÁM V PLÁNU

- PUGÉT

- DOCHUŤ

- PANAJOTIS

- VŠICHNI JEDNOUUMŘEME

- MOUCHA

- OD BOHA

- MÁVÁNÍ NA POZDRAV

- JEDEME DOLŮ?

- PŘÍSADA

- CALL ME BY YOUR NAME

- FILIP

- KLAKSON

- BEKHEND

- MŮRA

- NESPOKOJENOST

- ANI NEVÍŠ PROČ

- „VŠICHNI S SEBOUNĚCO TÁHNEM“

- BURAN

- MOTÝLEK

- PLASTELÍNA

- ANO, ALE

- NEVADÍ, TATI

- BÝVALA JEDOVATÁ

- FAJFKA A FAJFKA

- LA LA LAND

- TI OSTATNÍ

- SANTA CLAUS

- ZÁDA–BŘICHO

- OD SRDCE

- PLAYSTATION

- RADY MÝM DĚTEM(a všem dětem na celém světě)

- MOTIVACE

- PROCHÁZKA ŽIVOTEM

- ACH, TO ŘECKO

- PITOMCI

- TÁTA

- DOTEK

- ZNAMENITĚ!

- MÍČEK

- NASTAVENÍ HRANIC A SEBEOCHRANA

- CO JE V MÝCH SILÁCH

- TVŮJ SEN

- HOPSNUTÍ

- DOPIS PRO MĚ

ÚVOD

KDYŽ UŽ SI MYSLÍŠ, že žiješ podle svých představ a máš vše pod kontrolou, připraví si pro tebe život podpásovku, která zase všechno obrátí vzhůru nohama. A jak to tak bývá, objeví se ve chvíli, kdy to vůbec nečekáš. Proto se jí taky říká podpásovka. Připraví tě o plány, o klid a vůbec o všechno, o čem sis MYSLEL, že máš. Protože ve skutečnosti nemáš nic. Jen sám sebe – i když ani to není jisté. A zničehonic se na tebe valí jeden pracovní problém za druhým, nějaký hajzl tě podrazí a ty kvůli němu musíš zabalit firmu, máš na krku rozvod a zdraví jde do háje. A do toho všeho ještě hodí vidle covid.

A ty nestačíš zírat a ptáš se sám sebe:

Proč? Proč já? Proč teď?

Odpověď je jednoduchá:

PROSTĚ PROTO.

Život je plný podpásovek. Vždycky byl a vždycky bude. Ve škole života jim říkáme lekce. Protože život je jedna velká škola. Když tohle přijmeš, bude se ti žít lépe. A když se s tím i smíříš, uleví se ti.

Pamatuju si, že na druhém stupni základky jsme psali písemky, které byly ohlášené předem. Měli jsme však i písemky přepadovky. Život je plný takových přepadovek. Není možné, abys o všem věděl dopředu. Často je to totiž pouze v rukou toho nahoře a ten podle všeho moc dobře ví, co dělá. Na tobě je být vždy připraven, protože nikdy nevíš, kdy a z čeho tě opět vyzkouší. A to nemluvím o tom, že když u jedné zkoušky uspěješ, už má pro tebe připravené další a další testy. Většinou ještě složitější. Jakmile dokončíš čtvrtou třídu, čeká tě pátá. Stejně tak je tomu i v životě.

V matice jsme počítali jeden příklad o Janakisovi, který měl tři jablka. Měli jsme zjistit, kolik mu chybí do pěti. A přesně tohle je i tvým úkolem, najít ta dvě chybějící jablka. Ne se vztekat nebo se hroutit, že máš jen tři. Když existuje zadání, existuje i řešení. Ale když budeš jen dlouze přemýšlet nad zadáním a nebudeš jednat, nevyřešíš nic.

V životě si nemůžeš být jistý vůbec ničím. Ve vteřině ti může kdokoliv vrazit nůž do zad a ty s tím nezmůžeš ani to nejmenší. To jediné, co ovlivnit můžeš, je dělat v danou chvíli to nejlepší, co dokážeš. Takže MLČ A PLAV. To je ten nejlepší citát, jaký kdy kdo řekl.

Většina lidí však ani nesklapne, ani neplave. Nepracuje na sobě. Tvým úkolem je zdokonalovat se každým dnem. Číst knihy, sledovat dokumenty, semináře, interview, skupiny různých zajímavých lidí, youtube nebo cokoliv jiného, co je ti sympatické. Škoda že z dospělosti neděláme zkoušky. Většina lidí by pohořela. Nepřej si méně úkolů. Pracuj na svých schopnostech si s nimi poradit. Den za dnem až do svého posledního tady na Zemi.

Právě v ten poslední den se rozhodne o všem a všech. Jaký konečný verdikt padne, to nikdy předem nevíme. Teprve až tehdy pochopíme spravedlnost. My si však myslíme, že ji známe už dávno. Odsuzovat druhé je velmi jednoduché. Avšak uvědomit si, že ostatní odsuzujeme, je mnohem složitější. Věci nejsou ani dobré, ani špatné. Věci prostě jsou. Záleží na tom, co si vybereme. Být „spravedliví“, nebo šťastní?

Bojíme se, abychom neudělali chybu a nepykali za ni. Ptáš se, jak poznat, co je špatné a co dobré? Vsaď si v loterii, vyjde to na stejno. Nedílnou součástí dobrých rozhodnutí jsou totiž i ta špatná, stejně jako světlo neexistuje bez tmy. Důležité je, abychom se ze svých chyb poučili. Proto z nich neměj strach. Obávej se jen strachu z chyb. Běž kupředu. Jeden můj přítel se ve své přednášce zamýšlel nad tím, jestli samotné slovo chyba není nakonec chyba.

Jsi zvyklý vidět ve všem jen těžkosti? To špatné? Pokud ano, buď si jistý, že to časem přestane existovat jen tam venku. Stane se to součástí tebe samotného. Skvrny jsou na tvých brýlích, proto si je pravidelně čisti. Jsi na tomto světě, aby ses z něj radoval. A abys byl šťastný. Pokud jsi úspěšný, ale nejsi šťastný, jsi vlastně neúspěšný.

Necvičíš? Nehýbeš se? Člověk je savec, který se potřebuje hýbat. Pohyb je jako dynamo, díky kterému se nám kdysi na kole rozsvěcovalo světlo. Když tvé světlo nesvítí, jsi po smrti, aniž by sis to uvědomoval. V těle bez pohybu zakrňuje mysl i emoce. Bez emocí se nedostaneš nikam. Kdosi kdysi řekl, že mnozí lidé umírají v pětadvaceti, ale pohřeb mají až v osmdesáti.

Mrhají svým životem. Průměrný člověk tráví třetinu svého života před obrazovkou, buď sleduje životy jiných, nebo vystavuje na odiv ten svůj. Čas je k nezaplacení. Zeptej se někoho, komu zbývají tři měsíce života, a pochopíš. Máš k dispozici tisíc měsíců. Nepromarni je. Dnešek už se nikdy nevrátí.

Neztrácej čas s někým, kdo neumí milovat. Bez lásky neexistuje radost. Bez lásky neexistuje život. Jen když se ti podaří splynout s blízkým člověkem, budeš šťastný. Už jsi někdy dal vařit těstoviny do hrnce bez vody? Láska je jednosměrka a my se pokoušíme jezdit do protisměru, proto se vždycky nabouráme. Až z tohoto světa odejdeš, vezmeš si s sebou jen lásku. Lásku, která ti byla dána a kterou jsi dal.

Přicházíme na tento svět bez návodu na použití. Bez manuálu.

Dostali jsme k dispozici ferrari a my jej řídíme jako trabanta. Kdysi jsem se rozčiloval nad známými, kteří mrhali svým životem. Pak mi ale došlo, že nás vlastně nikdo nenaučil dělat to jinak.

Postupem času jsem přišel na to, že mým úkolem je, abych inspiroval lidi svými „návody na použití“. Tak jako jiní lidé inspirovali mě. Mým posláním je, abych ukazoval svým přátelům krásy života. Stejně jako je jiní lidé ukázali mně.

K tomu mi pomáhají přednášky, programy ve školách, příběhy. Příběhy, které se odehrávají v životě nás všech, ale kterých si většinou ani nevšimneme.

Rozhodl jsem se tedy, že u sebe vždycky budu mít foťák a budu fotit.

To, co držíš v ruce, je sbírka mých fotek, které jsem s velkou láskou pořizoval i vyvolával.

Ani mně život nenaservíroval všechno, jak jsem si přál. Loňský rok byl plný lekcí a testů. Byl to ten nejtěžší rok mého života. Ale jak už jsem zmínil výše: Věci nejsou ani dobré, ani špatné. Věci prostě jsou. A to nemluvím o tom, že když složíme jednu zkoušku, už nás čeká další. I to už jsme říkali.

TAKŽE MLČ A PLAV.

P. S.: Už předem bych se chtěl omluvit za některé výrazy, které mohou působit nepřiměřeně, a za představy, které budou nejspíš něco evokovat. Zdaleka v tom nebyl účel. Před odevzdáním knihy do tisku jsem chtěl aspoň některé zmírnit. Dost jsem se s tím natrápil, ale nakonec jsem text nechal v původním znění. Nechtěl jsem, aby tato kniha splňovala „společensky správné“ normy. Chtěl jsem, aby byla autentická.

Nic jsem neupravoval také proto, že při psaní jednoho či dvou příběhů, které budeš číst, byl ještě naživu můj táta.

Přál bych si, aby byla tato kniha aspoň trochu nápomocná.

Proto jsem ji napsal.

KROUŽEK

UBĚHL ASI TAK TÝDEN od té nešťastné události. Byli jsme s holkami na procházce a už nevím proč, ale mladší podala své starší sestře svou novou kabelku, aby ji na chvíli nesla. Byla to kabelka s hvězdičkami a skleněnými perličkami, kterou dostala jako dárek. Nějakým záhadným způsobem se z ní ztratil jeden z kroužků, na kterých viselo ucho kabelky.

Když si toho mladší všimla, byla nepříčetná.

„Už jsi mi ji tak dala.“

„Lžeš! Tys to ztratila.“

Z očí jí sršely blesky. Vypadala jako lvice, jejímuž mláděti někdo ublížil. Jako kdyby před ní stál vrah jejího dítěte. Stálo ji obrovské přemáhání, aby se na ni nevrhla a nezačala ji škrtit.

Hodinu jsme prohledávali cestu. Zbytečně. Mladší byla k neutěšení. Tu kabelku od začátku zbožňovala. Později jsem doma v šuplíku objevil podobný kroužek a kabelku spravil. Mně připadaly téměř stejné. Ale mé dceři ne. Pro ni to bylo něco jako slepený rozbitý hrníček.

Později jsme na událost zapomněli. Čas je opravdu nejlepší lékař.

Když jsem dnes vcházel do bytu, narazil jsem na něj. Jako kdyby mi ho do cesty postavil sám Pán Bůh. Měl jsem šílenou radost. Náš kroužek! Ohnutý, rozevřený a trochu křivý, ale byl to náš kroužek!

Uložil jsem ho do kapsy, jako kdyby to byla ta nejvyšší eurobankovka.

Během dne jsem na něj pro samou práci zapomněl. Odpoledne jsem s holkami mluvil, ale neměli jsme si toho moc co říct. Byl to jeden z těch rozhovorů, kdy jsem z nich musel páčit každé slovo. Už se setmělo, když jsem strčil ruku do kapsy a narazil na kroužek. Úplně mi vypadl z hlavy. Ihned jsem mladší zase zavolal, abych se s ní zatepla o tu velkou novinu podělil. Trochu jsem se bál, jestli už nespí. Stihl jsem ji jen tak tak.

„Ano, tati…“ (Otrava – vždyť jsme spolu mluvili před chvílí.)

„Enio, zapomněl jsem ti říct tu nejdůležitější novinu dnešního dne!“ (Štěstím bez sebe.)

„Co?“ (Stále nuda.)

„Co jsme nedávno ztratili, zlatíčko?“

Ticho.

„Tati! Neříkej mi!“ (Nemá slov…)

„Jo.“

„Tati! Kroužek!“ (Obrovská radost.)

„Jo, holčičko moje.“

Radostí se musí vznášet nad zemí.

„To byla ta nejdůležitější věc dnešního dne a chtěl jsem ti o ní říct, než půjdeš spát.“

Nasucho polkla.

„Sladké sny, zlatíčko.“

„Tobě taky, tati…“

Ticho.

„…Tati?“

„Ano?“

„Děkuji ti, žes mi zavolal.“

Teď nasucho polykám já.

„Já tobě taky, zlatíčko moje.“

Bůh mi nemohl věnovat větší dar.

Tenhle kroužek mě bude už navždy spojovat s mou dcerou.

POLOVIČNÍ PORCE

MILUJU JÍDELNY. Kvůli jejich domácímu jídlu. Protože mi připomínají staré Athény. Protože tam můžu pozorovat lidi, ale i sám sebe. A nejspíš kvůli tomu všemu dohromady. Moje nejoblíbenější jídelna se nachází ve čtvrti Elliniko. Cítím se tam jako doma.

Včera jsem jel za prací do čtvrti Marusi. I tam mám jednu oblíbenou jídelnu. Je víc nóbl než ta v Elliniku. Pečlivě udržovaná. Chutné jídlo. Jiný typ lidí. Dražší. Ale ne drahá. Tamní číšníci už mě znají. Občas mám dojem, že mě znají číšníci ve všech jídelnách. „Chobotnici s těstovinami, prosím.“ Držíme velikonoční půst.

Než mi jídlo přinesou, pozoruji lidi. Kousek vedle je jeden zajímavý chlápek. Cizinec, nejspíš Španěl. Sedí se ženou a už si objednali. V očích radost, jeho tvář je samý úsměv. Ty rozdává své přítelkyni, číšníkům, celému světu. Úžasný úsměv. Úžasný člověk. Takové lidi, kteří pochopili smysl života, by měli představovat na seminářích. Aby se mohli o svá tajemství podělit s ostatními.

Přináší mi jídlo. Je vynikající. Jím, jak nejpomaleji dokážu, ale stejně ho nakonec zhltnu. Jsem zvyklý jíst rychle. To mám po otci. Sleduju svůj prázdný talíř. Mám v plánu objednat si další. Ale radši čekám, co na to řekne můj žaludek. Hlava vždycky pospíchá.

Kdybych byl v Elliniku, už bych si dávno objednal poloviční porci. Tady ale nevím, jestli poloviční dávají. Na chvilku se zarazím. Je mi trapné se ptát. Ale naštěstí mě to rychle opouští. Stud mě trápil spoustu let. A už se jím zabývat nehodlám. „Dáváte i poloviční porce?“ ptám se číšníka, který prochází kolem. „Samozřejmě. Jen se podívám, jestli ještě zbylo.“ Zbylo.

Úleva. Radost. Hrdost. Osvobozující pocit. Položit jednu otázku mi trvalo polovinu života. Kdysi bych se cítil trapně. Sklopil bych uši a odešel. Buď s touhou po další poloviční porci, nebo přecpaný ze dvou celých. Ale dnes už takový problém nemám.

„Požádej a dostaneš,“ říká se.

Když to otočíš, znamená to: „Nedostaneš, když nepožádáš.“ Když o něco požádáš, buď to dostaneš, nebo taky ne. Ale i kdybys to nedostal, stejně budeš statečnější než předtím.

Ten den jsem si těstoviny zvlášť vychutnal.

Vychutnal jsem si tu jednu a půl porce.

I tu jednu, i tu půlku.

Tu půlku však o něco víc.

CO?

ŘÍZENÍ SI UŽÍVÁM. Můj smart je mým druhým domovem. Vyřizuji tam telefonáty, jsem tam sám se svými myšlenkami, poslouchám tam audioknihy. Když se nad tím pořádně zamyslíš, řídit auto je perfektní záminka k tomu trávit čas sám se sebou. Bez ostatních lidí, bez televize, bez sociálních sítí. Bez vyrušování. Mnozí ihned, co nastoupí do auta, zapínají rádio a zprávy. Jako kdyby chtěli sami před sebou utéct. Jako kdyby se sami se sebou nudili.

Za volantem pozoruji. Nějaký týpek řídil mercedes. Předposlední model stříbrné barvy. Ze začátku se mi zdál celkem normální. On i jeho auto. Jeli jsme po kruháči okolo náměstí a on jel v pruhu vedle mě. Z jedné boční ulice, která ústila do náměstí, stejně jako řeky ústí do jezera, najel jiný řidič předkem svého auta do vozovky a čekal, až ho jezero přijme do svých vod. A právě tenhle předek auta rozpálil řidiče mercedesu do běla. Přijel k němu blíž a zběsile na něj troubil. A to troubení neustále sílilo. Jako by se mu zasekl klakson. Pak vystrčil hlavu z okýnka a začal nadávat.

„Co ty jsi za debila?“ (Dvakrát.)

„Co?“ (Dvakrát.)

Jako básničku.

A pořád dokola.

Čím déle jeden neodpovídal, tím více se druhý rozčiloval. Vzteky bez sebe mlel dokola stále to samé, v obličeji byl rudý, jako kdyby dostal záchvat.

Takové výbuchy vzteku můžou zkazit úplně všechno: náladu, energii, život. Když jsi na někoho naštvaný, netrestáš tím jeho. Trestáš tím sám sebe. Jako kdybys vypil jed a doufal, že tím otrávíš někoho jiného. „Škodíš sám sobě,“ říká jeden můj kamarád.

Naučili jsme se dělat

věci jednoduché, ne správné.

Spěcháme.

V jedné knize jsem četl toto: Když tě někdo rozčiluje, napiš mu dopis. Sepiš do něj všechno. Vypiš se ze svého hněvu, který cítíš tady a teď. Ale neposílej ho. Počkej do dalšího rána. Pokud jsi naštvaný i následující ráno, tak ho pošli. Nebo mu zavolej a všechno mu řekni. Dvakrát měř, jednou řež, jak praví stará lidová moudrost.

To, co se nám děje navenek, je odrazem našeho vnitřního nastavení. V jiné knížce jsem se zase dočetl, že to, co chceme říct druhému, máme říct nejdříve sami sobě, abychom viděli, jestli se to náhodou netýká spíš nás samotných.

„Co já jsem to ale za debila?“„No co já jsem to ale za debila?“

„Co?“

Jsem velký debil.

CHODÍM

VELIKONOCE NA OSTROVĚ CHIOS jsou kouzelné. Rozkvetlá příroda, opojné vůně, slunce a rosa, specifické místní zvyky a jako třešinka na dortu slavná velikonoční ohňostrojová válka.

Včera večer po bohoslužbě v kostele jsme si u mých bratranců povídali o Nikolasovi. Je to jejich příbuzný. Neviděl jsem ho asi dvacet let. Je to neuvěřitelný vtipálek. Pravděpodobně ten největší ze všech. Po chvilce strávené v jeho společnosti by člověk potřeboval novou bránici.

A dnes jsem se s ním potkal. O kom se mluvívá, nedaleko bývá. Nejdřív se pozdravil s mámou. Poznal jsem ho podle postavy, ale taky podle úsměvu. Po chvilce jsem viděl, jak se máma od srdce směje jeho žertíkům. A to mě ujistilo, že je to opravdu on. Pak přišel za mnou. Absolutně vůbec se nezměnil. Jako kdyby za tu dobu, co jsme se neviděli, nezestárnul o jediný den.

„Nikolasi, ty vypadáš pořád stejně. Jak to děláš?“

„Cha, víš, kolik mi je? Skoro devadesát. Víš, co mě drží při životě?“

Ticho.

„To, že nemám auto. Nikdy jsem ho neměl. Takže mě to nutí chodit a chodit. Pořád chodím.

Nedávno jsem poslouchal úžasnou knihu Spark od Johna Rateyho o pozitivních účincích cvičení. Po dlouholetých výzkumech věda až teď začíná potvrzovat rčení ,ve zdravém těle zdravý duch‘.“

Pouhé cvičení

ti z celé poloviny

zajistí kvalitu života,

po jaké toužíš.

Půlhodina pohybu denně (jakéhokoliv pohybu, který ti vyhovuje: procházka, běh, plavání, kolo, tanec) stačí k tomu, aby se ti v těle výrazně snížila hladina kortizolu, stresového hormonu, a aby se naopak vytvořil dostatek endorfinu (zdraví, radost, fyzička) a abys byl se sebou spokojenější. Je prokázáno, že dva měsíce systematického cvičení příznivě ovlivňuje i ty nejtěžší psychické poruchy. Z dlouhodobého hlediska cvičení snižuje pravděpodobnost výskytu rakoviny a alzheimera. Cvičení je tím nejlepším lékem, nejlepším povzbuzením pro duši i prevence proti stárnutí a ten nejlepší dar, který můžeš darovat sám sobě i svým blízkým.

S mámou jsme se do hotelu vrátili pozdě večer a ještě před spaním jsem si zašel zaběhat. Ve výtahu jsem narazil na jeden přátelský pár. Řekl jsem jim, že si jdu zaběhat. To je nadchlo. Než jsem jim stačil říct proč, předběhl mě muž, typický Chiosan:

„Při tom si odpočine i hlava,“ řekl mi významně a usmál se.

Miluju tenhle ostrov i místní ostrovany.

Jdou k jádru věci svým osobitým způsobem.

A co ty, chodíš taky?

KURÝR

ŘÍDIL JSI UŽ NĚKDY NESOUSTŘEDĚNĚ? Mechanicky? Jako v hypnóze? Přesně takhle jsem řídil já. Ze snu mě vytrhla až jeho žlutá uniforma. Kurýr na motorce čekal na křižovatce na zelenou. Jako kdyby mnou někdo zatřásl právě včas, abych si všiml, jak odhodil něco na zem. Za ním stálo pět nebo šest aut. Zahodil to jen tak, bezduše, bezdůvodně. Jako kdyby vlastně nic špatného neudělal. Nikdo se nad tím nepozastavil. Na chvilku jsem zaváhal, jestli jsem viděl správně.

Přibližoval jsem se k němu a nechápavě na něj zíral. On na mě taky. Až jsem zastavil po jeho pravé ruce. Týpek na mě zmateně hleděl a očividně nevěděl, co ode mě očekávat. Bylo mu však jasné, o co jde. Stál jsem vedle něj a taky nevěděl, co přesně mám udělat. Ale byl jsem si jistý, že to, co teď dělám, je správné. Zůstali jsme zírat jeden na druhého. Nebyl jsem naštvaný, ale byl jsem neústupný. Něco jsem od něj očekával. Nějakou nápravu. A on to moc dobře věděl. Naše pohledy mluvily za nás.

Tuhle scénu náhle přerušilo troubení auta za mnou. Stál jsem v pravém pruhu – a dokonce bez blinkru. Trhl jsem sebou překvapením. Nechápavě jsem se otočil dozadu a spatřil ženu s dítětem. Překvapená byla i ona, a právem. Popojel jsem tedy dopředu s pohledem stále připíchnutým na kurýrovi. Neztratil jsem ho z dohledu ani na vteřinu.

Pak jsem zařadil zpátečku a odhodlaně jsem se k němu vrátil. Rozhodnutý tuto záležitost dokončit. V tu chvíli se kurýr probral z šoku. Rychle se sklonil a papírek sebral.

Tak rychlou reakci jsem nečekal. Myslel jsem, že to bude o něco složitější a delší proces. Potěšilo mě to. Koukl jsem na něj a dal mu svou radost najevo. Vystrčil jsem ruku z okna a ukázal mu palec nahoru. Usmál jsem se na něj. Já i můj palec. Chlápka to taky potěšilo, i když to najevo nedal.

Hned nato blikla zelená. Ihned se rozjel. Naposledy na mě vrhl pohled, ve kterém nebylo nic a zároveň všechno. Oplatil jsem mu jej a taky se rozjel. S radostí i hrdostí na něj, ale i na sebe.

Celá scéna netrvala déle než půl minuty. Ve mně však zůstala celé hodiny. Bylo to něco jako sen.

Byla to jedna z hlavních kapitol mého života.

Kapitola, kterou jsem prožil, a ne jen tak přežil.

NOT TOO BAD

(NENÍ TO TAK ŠPATNÉ)

NA NÁDHERNÉM OSTROVĚ SYROS jsem byl na svatbě jednoho svého kamaráda. Zbožňuju místní metropoli Ermupoli, královnu celého Egejského moře. Pohledu na syroskou radnici se člověk nemůže nabažit. Je to památka z éry, kdy vznikaly ty nejslavnější stavby, památka, před kterou se prohání děti. Kola, koloběžky a míče se mísí s barvami, které připomínají nezapomenutelné dětské pořady ze 70. let.

Vracíme se z Agathopes, jedné z nejkrásnějších pláží na ostrově, kde jsme se s jedním kamarádem hecli a doplavali až na protější ostrůvek. Pokaždé když posuneš své osobní hranice, čeká na tebe malá odměna. Tou naší byla velká mořská želva, která si poklidně plavala u mořského dna a někde v hloubi si hledala potravu.

Když jsme plavali zpátky, zaregistroval jsem je koutkem oka. Jeden byl mladý místní, s vypracovaným tělem, okolo třiceti let. Druhý byl cizinec okolo šedesáti a na svůj věk měl dobrou fyzičku. Narazil jsem na ně, zrovna když se náhodou setkali.

Slyším Řeka, jak cizinci říká velmi dobrou angličtinou:

„How are you?“ (Jak se máte?)

Odpověď:

„Not too bad.“ (Není to tak špatné.)

Pak se na sebe usmáli a každý plaval svým směrem.

Kdysi bych se nad tím nepozastavil. Dnes už ano. Trápí mě, když vidím lidi, jak si kazí život maličkostmi. Trápí mě, když místo „dobře“ řeknou „ne špatně“. Jedno z nejzásadnějších témat dnešní doby je zaměření pozornosti. To, co chceme vidět. K dispozici máme všechno. My jsme si však zvykli vidět to špatné, a ne to dobré, problém místo řešení, to, co nechceme, a ne to, co chceme, včerejšek místo dneška, to, co nemůžeme ovlivnit, místo toho, co ovlivnit můžeme, to, co se nám nelíbí, místo toho, co máme rádi.

Jako kdyby bylo normální, že nás obklopuje zlo a dobro je jen občasnou výjimkou.

Nosíme černé brýle, proto všechno vidíme černě. Věci však nemají žádnou barvu. Tu jim dávají až naše brýle. Stejně jako omalovánky, když jsme byli malí. Byly v nich jen obrysy a vybarvit jsme si je měli my sami. Život jsou jen obrysy a barvy jim dáváš ty sám. Ale to pochopí jen málokdo. Neradi posloucháme svůj přirozený hlas, proto jej vylepšujeme ve studiu, se zvukařem, s technikou. Nechápeme, že naše kytara potřebuje naladit. Že naše brýle potřebují vyčistit.

Je velký rozdíl mezi tím, když všechno klape, a tím, když to dokážu i procítit.

Někde jsem četl toto:

To jediné, co musíme

udělat pro naše štěstí, je si po něm nešlapat.

V naší zemi máme obrovské množství fotbalových fanoušků.

Tvůj tým skóruje. Jsi přešťastný.

Skanduješ, když dají gól.

Budeš skandovat, i když zahrají ofsajd?

AAAAACH…

POZNAL JSEM JI VLONI na ostrově Amorgos. Jeden můj dobrý přítel mi ji představil jako vynikající masérku. Někoho takového jsem si rozhodně nemohl nechat ujít. Masáže už známe z dob starověkého Egypta a Řecka, mají ty nejlepší účinky na zdraví a energii lidského organismu, ale zlepšují i schopnost sebepřijetí. Minimálně jedna masáž týdně je nutnost. Tyto vynaložené náklady se tisíckrát vrátí zpět. Problém je, že 90 % lidí se zajímá o ty náklady. Pouze 10 % o hodnotu. Masáž je ta nejlepší investice, kterou do sebe můžeme vložit.

Elena je z Bulharska. Je jí okolo sedmdesáti let, ale životního elánu má jako padesátnice. V něčem je spíš jako chlap. Ale má duši. Neustále se usmívá a rozdává kolem sebe energii a lidskost. Neustále. Když nemasíruje, plave, když neplave, píše, když nepíše, chodí do divadla, když nechodí do divadla, dělá něco jiného. Je prostě pořád v jednom kole.

Pokaždé když od Eleny odcházím, jako bych se vznášel. Má svůj jedinečný způsob, kterým mě vyladí, odlehčí mně i mému tělu. A to nemluvím o tom, že co prospívá tělu, prospívá i duši.

Aby se stalo skutečností to, po čem toužíme, musíme si to naplánovat. Jinak zůstane jen u pouhé touhy. Tak prosté to je. Středeční odpoledne jsou tedy vyhrazena pro masáže. Když se pokládám na lehátko, má z toho větší radost než já. Jako ten nejlepší kuchař, který se usmívá na své přátele, pro něž vaří. Elena se během celé masáže usmívá.

Během jedné z nich objevila na mých zádech kostní výčnělek. Pokoušela se jej ručně srovnat. Hodinu jej „hnětla“, až zmizel. Jakmile se jí to podařilo, vyšlo z ní úlevné „aaaaach…“. Kradmo jsem se otočil, abych viděl výraz v jejím obličeji. Z těch sedmi miliard lidí na celém světě nemohl být v tuto chvíli nikdo spokojenější než ona.

Je požehnáním dělat to,

co zbožňuješ.

A jak poznám, že zbožňuju to, co dělám?

Až z tebe vyjde ono úlevné aaaaach…

LIVE

CHTĚL JSEM TO UDĚLAT už od té doby, co jsem poprvé vstoupil do svého nového domu. Moje máma má se svými kamarádkami každou středu takzvané „kulturní dostaveníčko“. Můj dům je hned u moře. „Některou středu přijďte ke mně,“ navrhl jsem jí. Máma byla nadšená. Řekla to kamarádkám a ty se nadchly také. Bylo to stejné, jako když ti kdysi dal otec klíče od auta, abys vyvezl své kámoše. Akorát naopak.

Radost z příprav je mnohdy větší než pak ze samotné události. Podobně jako předehra v posteli.

Volám jí zpátky.

„Jak jste se měly?“

„Co ti na to mám říct.“

„Řekni.“

„Co ti na to mám říct.“

„Tak řekneš mi to?“

Table of Contents

Úvod

KROUŽEK

POLOVIČNÍ PORCE

CO?

CHODÍM

KURÝR

NOT TOO BAD

AAAAACH…

LIVE