Denisa Vostrá

Text a foto © Denisa Vostrá, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9901-3

Obsah

Pár slov úvodem

Přes Helsinky do Tokia

Z letiště Haneda na Iidabaši

Šindžuku a Šibuja

Jokohama

Svatyně Jasukuni

Ueno a Janaka

Z Tokia do Akity

Univerzita a lázně

Kakunodate

Poloostrov Oga

Z Akity do Kjóta

Pěšky ke chrámu Kijomizudera

Fušimi Inari a Nara

Zlatý pavilon a chrám Rjóandži

Mijadžima a Hirošima

Z Kjóta do Tokušimy

Z Tokušimy do Šišikui

Z Šišikui do Tokia

Asakusa a poslední dny v Tokiu

Výstava v Tojosu a odlet domů

Pár slov úvodem

Na tuhle cestu jsem se těšila už dlouho, vzhledem ke koronavirovým opatřením jsem si na ni ale musela několik let počkat. Už nějakou dobu přemýšlím o tom, že bych chtěla napsat cestovní deník po vzoru cestovatelů, kteří se do Japonska vydávali za dobrodružstvím v prvních desetiletích 20. století. V dnešní době je sice cesta do Japonska i cestování po jeho zajímavostech a pamětihodnostech o hodně jednodušší než před sto lety, své kouzlo a nádech exotiky však tato ostrovní země dosud neztratila, i když vlivem masové turistiky a zejména přílivem zahraničních turistů se atmosféra mnohých míst výrazně změnila. Přinejmenším v odlehlejších oblastech, které zahraniční cestovní kanceláře ještě neobjevily, se však lze dosud setkat i s duchovním světem, jak o něm psali třeba Joe Hloucha (Mezi bohy a démony, 1926) nebo Jan Havlasa (Cesta bohů. Japonské potulky 1912–1926).

Letiště Haneda

Tokijské letiště Haneda bylo otevřeno v roce 1931, a než se v roce 1978 po velkých průtazích podařilo zprovoznit nové letiště v Naritě, sloužilo jako hlavní tokijské mezinárodní letiště. Poté se mezinárodní lety přesunuly na Naritu a letiště Haneda odbavovalo zejména vnitrostátní lety a lety směřující do velkých měst východní a jihovýchodní Asie. To se změnilo v roce 2010, kdy byl na Hanedě otevřen dnešní mezinárodní Terminál 3. Ten zpočátku sloužil jen nočním interkontinentálním letům, od roku 2014 se ale začal používat i pro ty denní. Do centra Tokia se odtud lze hromadnou dopravou dostat asi za půl hodiny.

Vydávám se na cestu se svým mužem v polovině září a pevně doufám, že ji příliš nenaruší tajfuny, které touto dobou v Japonsku dokážou člověka potrápit. Letos ale období tajfunů začalo dříve než v předchozích letech, tak oba věříme, že si ještě užijeme letní počasí, i když pláštěnku jsme raději přibalili taky. Většinu obsahu našich ne zrovna nejnovějších kufrů tvoří ovšem knihy a dárky pro mé japonské přátele a kolegy, s nimiž jsem se už dlouho neviděla.

Hned na úvod bych chtěla upozornit, že můj pohled na Japonsko, jak jej předkládám v následujícím textu, je zcela subjektivní a jistě bude silně ovlivněný i tím, že se tam vydávám především na dovolenou a za přáteli. Japonsko i život v něm je samozřejmě mnohem složitější, než jak se může jevit na základě mých záznamů, já tam ale tentokrát nejedu na výzkumnou cestu. Výběr pamětihodností, o nichž bude řeč, také není zcela reprezentativní, neboť jsem neměla v úmyslu vytvořit kompletního turistického průvodce po Japonsku. Jednotlivá místa, která chci navštívit, abych se pak mohla s laskavým čtenářem podělit o své dojmy, vybírám většinou na základě svých pocitů, podle svých zájmů a samozřejmě i s ohledem na to, kde žijí moji přátelé. Některé významné památky jsem navštívila už dříve a necítím výraznou potřebu se tam vracet – to platí zejména o slavných místech, jejichž atmosféra je příliš poznamenaná množstvím turistů.

Inspirována četbou cestopisů ze začátku 20. století se zaměřuju zejména na to, co mě osobně na Japonsku stále přitahuje, co je odlišné a co mi i přesto je tak blízké. Studiem japonské historie, společnosti a kultury se sice zabývám i profesionálně, v následujících řádcích jsem si ale dovolila otevřít se především svým pocitům, které nemusejí být vždy v souladu s výsledky analytických šetření. Věřím, že právě tato poloha umožní vytvořit si určitou představu o Japonsku i těm čtenářům, kteří toho o jeho kultuře zatím moc nevědí a nechystají se hned studovat odborné knihy. Naopak těm, kteří Japonsko znají, snad může zprostředkovat trochu jiný úhel pohledu. Tahle ostrovní země, na mnoha místech dosud prostoupená duchovní energií, totiž podle mě rozhodně stojí za pozornost.

Přes Helsinky do Tokia

(14. září)

Na letiště Václava Havla cestujeme hromadnou dopravou. Trochu jsem se bála, jak všechny ty přestupy obtěžkáni zavazadly zvládneme, ale těšení podle všeho nadlehčuje a dopoledne naštěstí není špička, tak to probíhá lépe, než jsem si představovala. I na letišti jde vše překvapivě hladce, je tu teď mnohem menší provoz než v letních měsících, procházíme všude bez front.

S Finnair letíme poprvé, proto ještě před nástupem do letadla studujeme na webu, zda nemají nějakou specialitu, abychom se svou nepozorností nepřipravili o potenciální zážitek. A mají, borůvkovou šťávu! Kromě ní podávají na evropských letech zdarma ještě vodu a kávu. Šťáva opravdu chutná jako borůvky, ale na mě je trochu moc sladká, příště si dám radši kafe. Každopádně si ji mohu odškrtnout jako vyzkoušenou – a navíc umocněnou skvostným výhledem z okénka. Je jasno a já lituju, že geografie není moje silná stránka – nemám prostorovou představivost a chybí mi tu mapa, která by mi ukazovala, kudy přesně letíme.

Do Helsinek nakonec přilétáme asi s půlhodinovým zpožděním. To nás ale nijak netrápí, na přestup máme spoustu času. Letiště v Helsinkách mi připadá relativně malé a ani tady není moc lidí, všemi kontrolami procházíme skoro bez čekání. Míjíme obchod s batohy FJÄLLRÄVEN KÅNKEN, mají je tu ve všech barvách, jaké si jen lze představit. V obchodě se suvenýry vidíme vedle trpaslíků už i plyšové sobíky a různé vánoční dekorace. Je sice teprve 14. září, ale prostoru dominuje ozdobený vánoční stromeček a nechybějí ani sáňky na kolečkách. Ty jsou plné dárků. Asi se tu rozhodli vytvořit i autentickou zimní atmosféru, zdejší klimatizace chladí tak, že se trochu klepu, i když si na sebe navleču všechno oblečení, co jsem si pro všechny případy přibalila do příručního zavazadla – svetr, sako a šálu. Vzhledem k tomu, že venku dosud panují letní teploty, je to trochu nezvyk.

V obchodě se sobíky a dalšími plyšáky nakupuje pár Asiatů, v novinovém stánku vedle je úplně prázdno. Hlavní titulek večerníku Ilta sanoma hlásá: „Suomalaisten niksit: Näin pudotin painoa ja elämä muuttui.“ Nápis lemuje zleva miska ovoce a zprava miska zeleniny. My ovšem nejsme zrovna zvědaví ani na vánoční ozdoby, ani na finské triky, které by nám poradily, jak zhubnout a změnit život, tak raději pokračujeme rovnou dál k našemu gatu. Usazujeme se na dlouhých zelených sedačkách, jejichž různě vysoká zkosená opěradla navozují představu lesa, a vytahujeme počítače, abychom ještě před opuštěním kontinentu dohnali nějaké resty. Ospalý prostor jen tu a tam ožije výraznějším hlasem průvodce, pokoušejícího se sehnat dohromady skupinku turistů cestujících do Koreje.

V Helsinkách je o hodinu víc než v Praze a naše letadlo startuje v půl sedmé večer místního času. Nastupujeme do něj proskleným tubusem, tak si je můžeme důkladně prohlédnout i zvenku. Nad řadou okýnek hlásá nápis BRINGING US TOGETHER SINCE 1923. Slavíme tedy s Finnair stoleté výročí, i když doufáme, že stroj, s nímž se za chvíli vzneseme, je přece jen o něco mladší. Usazujeme se a vydáváme se na třináctihodinovou cestu – letíme nejprve zpět přes Polsko a pak spodem okolo Ruska směr Peking, Soul až na tokijské letiště Haneda.

Z letiště Haneda na Iidabaši

(15. září)

Mezitím nám naskočilo sedm hodin (oproti Finsku šest), a tak když přistáváme na tokijském letišti Haneda, je už zítra, tedy 15. září odpoledne. Z okénka pozorujeme šedomodré moře. To na obzoru splývá s šedivou oblohou pokrytou mraky, z nichž některé se podobají letícím přízrakům. Sice jsme cestovali přes noc, ale spaní na zámořských letech není moje silná stránka, tak jsem poněkud rozlámaná. Rozhodně ale nejsem hladová. Jídlo na palubě Finnair sice není nijak výjimečné chuti (v tom rozhodně vede KLM), ale na doplnění chybějící energie je ho rozhodně víc než dost.

Než opustíme letištní prostor, čeká nás ještě řada formalit. Každý vyplňujeme imigrační formulář, abychom dostali tříměsíční turistické vízum. K tomu nás musejí vyfotit a vzít otisky obou ukazováčků. Na vízum, které nám nalepí do pasu, čekáme ale i se všemi těmito úkony jen asi čtyřicet minut, mají to tu skvěle zorganizované. Žádné čtyřhodinové drama jako na letišti JFK v New Yorku, kde posledně všem uletěly návazné spoje a já jsem strávila aspoň čtvrt hodiny nervózním hledáním zavazadel, která mezitím odsunuli z pásu jako nevyzvednutá.

Že jsme opravdu v Japonsku, poznáme podle japonských a legračních anglických nápisů, podle toho, že se na nás zřízenci usmívají a uklánějí se, a ostatně i podle toalet – ty mě ovšem v Japonsku svou dokonalostí nejspíš nikdy nepřestanou fascinovat. Na těch letištních nechybějí ani návodně ilustrované anglické nápisy „Please flush used toilet paper as is“ a „Please do not stand on the toilet seat“.

Po získání víza vyzvedáváme kufry. Většímu a staršímu z nich ta dlouhá cesta evidentně neudělala moc dobře, ale reklamovat ho nejdeme, je už beztak samá záplata. Hlavně že oba jedou. Pak už musíme jen odevzdat celní prohlášení, že nevezeme nic nedovoleného – za oba stačí vyplnit jedno a nejspíš to lze učinit i předem na webu, to se člověk vyhne menší frontě –, a konečně i se zavazadly vycházíme z kontrolovaného prostoru ven.

Japan Rail Pass (JR Pass)

JR Pass je jízdenka určená pouze turistům, která slouží k cestování po celém Japonsku. Vydává se na sedm, čtrnáct nebo jedenadvacet po sobě jdoucích dní, během nichž umožňuje uživateli takřka neomezeně využívat dopravní služby JR a dalších přidružených společností. Platí i na téměř všechny šinkanseny – výjimkou jsou vlaky Nozomi a Kodama. JR Pass je výhodný zejména při cestování na větší vzdálenosti, lze jej ale použít i na vlaky JR přímo v Tokiu (tam zajišťují dopravu ještě další společnosti, na které JR Pass neplatí), k dopravě z letiště Haneda, na některé autobusy a také na trajekt na ostrov Mijadžima. Je třeba jej objednávat s předstihem, protože voucher se standardně posílá na poštovní adresu mimo Japonsko a po příletu se pak dá za JR Pass vyměnit přímo na letišti. Zařídit vše až v Japonsku je dnes už sice také možné, ale je to dražší.

Na letišti ještě vyzvedáváme JR Pass (je tam fronta asi na dvacet pět minut) a japonskou SIMku do mobilu, oboje předem objednané. Překvapuje mě, že JR Pass má stále ještě podobu papírové jízdenky, kterou člověk nesmí poškodit ani ztratit, jinak o ni přijde bez náhrady. Elektronické jízdenky jsou v Japonsku běžné, do většiny turniketů papírová jízdenka ani nejde vsunout. Místní mají buď dobíjecí kartičky, nebo přímo aplikaci v mobilu. K průchodu turniketem tak stačí i chytré hodinky. Papírový lístek musí ovšem turniketem projít skrz jako v pařížském metru.

Z letiště odjíždíme už na JR Pass vlakem „jednokolejky“ monoréru. Ta jede po vyvýšené trati podél západního pobřeží Tokijského zálivu a spojuje letiště Haneda se stanicí Hamamacučó, vzdálenou odtud asi osmnáct kilometrů. V budoucnu by snad trať měla vést až k Tokijskému (hlavnímu) nádraží (Tókjó eki). Vlak je uzpůsobený k cestování se zavazadly, nabízí pro ně dost místa ve vymezeném prostoru vedle sedadel. Ten je navíc vybavený i zarážkami, aby kufry při jízdě nepopojížděly.

Při čekání na vlak na Hanedě nacházím na konci nástupiště ceduli s nápisem „místo pro fotografování“ (foto supotto, tedy „photography spot“). Japonci myslí opravdu na všechno! Po té dlouhé cestě by mě asi ani nenapadlo něco fotit, ale takhle poslušně vytahuju mobil a mířím k ceduli, abych se o ten výhled skrze skleněnou stěnu neochudila. Je odtud vidět doleva se stáčející trať jednokolejky a její okolí – Tokijský záliv a oblou sedmipatrovou budovu parkoviště, vedle níž červeně svítí silnice. Je zataženo, poslední dny tu dost prší. Přímo na skle, jímž vyhlížím ven, visí ještě jedna cedule. Ta pro změnu upozorňuje, že focení s bleskem je zakázáno.

Vlak nám jede za chvilku a během dvaceti minut nás doveze na Hamamacučó, které bývá někdy označováno jako „vstupní brána Tokia“. I tady je z nástupiště vidět ven, tak můžeme sledovat, jak se obloha mračí čím dál tím víc a šedivé mraky začínají splachovat chodníky vytrvalými proudy deště. Většina lidí teď drží v ruce velký, většinou průhledný deštník se zahnutou rukojetí.

Vlakem JR pokračujeme s přestupy na Tokijském nádraží a na Akihabaře až na stanici Iidabaši. Občas musíme vláčet kufry po schodech, ale na mnoha místech jsou už eskalátory či výtahy – to se od chvíle, kdy jsem tu před víc než třiceti lety byla poprvé, stále zlepšuje. Všude je dost lidí, ale ne hlava na hlavě. Nebo z toho aspoň nemám ten pocit, protože tu na první pohled nepanuje žádná velká nervozita. Horší je množství zvuků, které se tu ozývají. Hlášení o odjezdech vlaků se občas překrývají a úvodní znělky jsou někdy přímo ohlušující – i když v dalších dnech už mi to tak hrozné nepřipadá, to mám možná jen po dlouhém letu a lehkém občasném podřimování příliš citlivé uši.

Sdílené deštníky

Vzhledem k tomu, že v období dešťů, které v Japonsku bývá v červnu a v červenci, může člověka velký liják překvapit v podstatě kdykoli, mají automaty na deštníky v Japonsku už delší tradici. V prosinci 2018 ale nastala v této oblasti další etapa, když se objevil nový systém iKasa (kasa je japonsky „deštník“). Jde o aplikaci pro mobilní telefony, která umožňuje pohodlné, a hlavně levné sdílení deštníků – za den zaplatíte za půjčení v přepočtu jen asi deset korun. Stojany se sdílenými deštníky lze najít na tokijských stanicích metra a vlaků a manipulace s nimi je vcelku snadná – stačí naskenovat QR kód na rukojeti deštníku, na jehož základě získáte přístup k třímístnému kódu sloužícímu k odemknutí deštníku ze stojanu. Podobně pak lze deštník na jiném místě vrátit.

Déšť ve větru ještě zesiluje a postupně přechází v pořádný slejvák, k němuž se vzápětí přidává i silná bouřka. Při přestupování pozorujeme přímo ohňostroj blesků – nástupiště jsou totiž většinou na mostech a je odtud vidět ven. Když ale konečně dorazíme na „naši“ stanici Iidabaši, už je po dešti. A přestože nás Tokio vítá bouřlivým počasím, v dalších dnech tu ani nekápne. Naopak svítí sluníčko a teploty přesahují třicet stupňů.

Pokoj s kuchyňkou, který jsme si našli přes airbnb, je pár kroků od čtvrti Kagurazaka. Od stanice Iidabaši je vzdálený asi osm set metrů, my jsme ale napoprvé vystoupili na opačné straně nástupiště, tak k němu musíme ujít celý kilometr. Máme ovšem přesný popis cesty i navigaci v mobilu a polohu rodinného hotýlku, do něhož míříme, jsme si samozřejmě nastudovali předem, takže dostat se tam je skutečně jednoduché.

Okolní ulice působí klidně, jako bychom snad ani nebyli v přelidněném Tokiu, ačkoli výškové budovy, které máme na dohled, několikaproudé silnice či mimoúrovňové křižovatky nás samozřejmě nenechávají na pochybách, že jsme v japonské metropoli. Cestou ale míjíme třeba i starou kamennou bránu torii u schodů vedoucích mezi domy ke svatyni kultu šintó. Tu ovšem půjdeme podrobněji prozkoumat až někdy jindy, ideálně bez kufrů.

Konečně jsme na místě, totiž v hotýlku, kde strávíme následujících pět nocí. Do jeho budovy i do pokoje se dostáváme snadno na základě kódu, žádná recepce tu není. Hned za dveřmi pokoje v prvním patře, k němuž se jde po úzkém a příkrém schodišti, nás čekají trepky na přezutí – v Japonsku se v obytných, ale ani v některých veřejných prostorách v botách nechodí – a dokonale připraveno je i všechno ostatní. V pokoji je také puštěná klimatizace, tak se trochu chladíme, hned na ní ale přenastavujeme teplotu ze čtyřiadvaceti na šestadvacet stupňů, abychom nepromrzli moc. I když je po bouřce, venku se nijak zvlášť neochladilo a ani po západu slunce neklesá venkovní teplota pod třicet stupňů.

Čtvrť Kagurazaka

Kagurazaka je oblíbená čtvrť obchodů a restaurací, která se nachází v kopci u stanice JR Iidabaši. Existuje už od 17. století – tehdy ovšem šlo o zábavní čtvrť na samém okraji sídelního města šógunátní vlády Eda, kam přicházeli měšťané za zábavou do domů gejš a do nevěstinců. Během druhé světové války byla Kagurazaka zdevastována, v padesátých a šedesátých letech 20. století se ale některé zábavní podniky opět dočkaly oživení. Dnes má tato oblast spíš francouzský nádech – sídlí tu dvě francouzské školy, nachází se zde množství francouzských kaváren a restaurací, a dokonce i supermarket francouzského řetězce Picard, prodávajícího mražené zboží. Nechybí tu ale samozřejmě ani řada japonských podniků, včetně tradičních obchůdků a luxusních restaurací. V některých turistických průvodcích se o Kagurazace hovoří jako o tokijském Montmartru.

V pokoji se nezdržujeme dlouho, jen si tu odkládáme zavazadla a vzápětí opět vycházíme ven. Chceme se porozhlédnout po okolí, najíst se a koupit si pár věcí. Jsme už ale docela unavení, navíc se znovu dává do deště, a tak nakonec místo procházky zamíříme do první japonské restaurace, kterou potkáme. Objednáváme si kacudon (nakrájený vepřový řízek na misce rýže, to celé zapečené s vejcem) a pohankové nudle soba a čekání si krátíme nenápadným pozorováním okolí. Zírat na lidi je v Japonsku krajně neslušné, já mám ale štěstí, že se mi přímo ve výhledu ocitl starší pán, evidentně štamgast, který má nasazený respirátor (ten tu má ale hodně lidí, dokonce i venku) a čekání na jídlo si krátí střídavě čtením tlusté černobílé mangy a sledováním zápasu sumó v televizi, která je umístěná nahoře na polici v rohu místnosti. Jsem ráda, že jsem si na sobě nechala košili s dlouhým rukávem, i tady se klimatizuje o sto šest.

Po večeři zamíříme ještě do supermarketu Maruecu, který jsme zahlédli už cestou do restaurace, chceme si koupit hlavně něco k snídani. Nápis na prosklených dveřích hlásá otevírací dobu 9:00–25:00. Později se dozvídáme, že 25:00 je typické tokijské označení jedné hodiny ranní. Nabídka zboží je tu široká, dnes už v Japonsku lze koupit i croissanty a další druhy pečiva a také bílý jogurt bulharského typu. To tu dřív nebylo zvykem, jogurty se tu moc nejedly, a když už je člověk v obchodě našel, byly i ty bílé obvykle slazené. Kupujeme si také nezbytné mandarinkové a broskvové želé do jogurtu (k jeho výrobě se používá agar a je moc dobré) a dvoulitrovou lahev zeleného čaje hódžiča. Fascinuje mě ovšem i nepřeberné množství čerstvých fazolových a sójových výhonků v různobarevných průhledných sáčcích, třicet deka v přepočtu za deset korun.

Druhy japonských čajů

Japonský čaj je bezesporu pojem, a to ani není třeba mluvit přímo o čajovém obřadu. Japonci pijí čaj – teplý i studený – každý den. Vaří si jej doma, je součástí menu v restauracích a prodává se i jako nápoj v plechovkách či PET lahvích. Nechybí samozřejmě ani v nabídce všech automatů na nápoje. Na rozdíl od limonády s příchutí čaje, kterou pod názvem „ledový čaj“ známe i u nás, se v Japonsku pije čaj neslazený.

Senča: Asi nejoblíbenější japonský zelený čaj. Říká se o něm, že je díky vysokému obsahu antioxidantů dobrý pro zdraví. Připravuje se z mladých lístků čajovníku, je nahořklý a má trávovou příchuť.

Banča: Připravuje se z další sklizně a také se v Japonsku těší velké oblibě. Nemá tak svíravou chuť jako senča, takže je vhodný ke každodennímu pití.

Hódžiča: Pražený čaj s kouřovou vůní i chutí. Připravuje se ze stonků a listů čajovníku, které se praží do červenohněda. Má nižší obsah kofeinu než senča či banča.

Genmaiča: Zelený čaj s praženou rýží. Ta se do čaje dříve přidávala jen tehdy, když byl čaje nedostatek, postupně však z této kombinace vznikl oblíbený nápoj.

Mugiča: Vlastně vůbec nejde o čaj. Je to nápoj z praženého ječmene podobný naší žitné kávě. Japonci ho nejčastěji pijí v létě chlazený pro osvěžení.

Mačča: Práškový zelený čaj, který je mimo Japonsko asi nejznámější. Připravuje se z čajových lístků rostlin pěstovaných ve stínu (to jim dává světlezelenou barvu), které se melou na jemný prášek. Používá se při čajovém obřadu.

Šindžuku a Šibuja

(16. září)

Ráno se budíme po osmé hodině. Zmoření všemi přesuny jsme šli spát večer dost brzo a vydatným spánkem se nám tak podařilo docela snadno překonat jet lag. Tenhle systém si musíme zapamatovat pro další cesty.

Vyhlédnu oknem ven právě v okamžiku, kdy u našeho domu zastavuje auto na svoz odpadu. Na korbě má vyrovnané žluté, modré a zelené přepravky, některé zatím složené. Z kabiny vyskočí dva muži v uniformách, gumových rukavicích a modrých helmách a pustí se do vybírání obsahu velké popelnice na recyklovatelný odpad. Ten třídí a kladou jej podle typu do přepravek správných barev, které zároveň přerovnávají tak, aby byly stejné barvy u sebe. Žluté přepravky jsou na skleněné lahve, modré na plechovky od nápojů a zelené na plechovky od sprejů. Třídění probíhá v Japonsku v různých oblastech různě (tady se všechny obaly určené k recyklaci hází do jedné velké popelnice), a plasty se dokonce třídí jen někde – pokud je v daném místě dobrá spalovna, třídí se zvlášť jenom PET lahve.

Dnes se těšíme na setkání s přáteli, s nimiž jsme se viděli naposledy před několika lety v Praze. Navštívili nás tehdy i se svými dětmi – Harukazu byl v té době na základní škole a Rieka studovala nižší střední školu. Teď už jsou ovšem na vyšší střední škole, respektive na univerzitě. Máme radost, že je zase uvidíme. Ještě předtím ale konečně vyrážíme na odloženou procházku po okolí. Je tu toho k objevování dost, asi čtvrt hodiny pěšky to máme třeba k rozlehlé zahradě Koišikawa kórakuen. Ta vznikla už na počátku 17. století a dnes představuje příjemný únik před ruchem velkoměsta, i když ji obklopují vysoké kancelářské budovy. Zdejší zvlněná scenerie tvořená stromy, jezírky, můstky i kameny musí být úchvatná zejména na jaře, když kvetou slivoně a sakury, a také na podzim, když se barví do červena listí japonských javorů (momidži). Teď je ale krátce po polovině září a podzim je ještě daleko, jsme tu pořád uprostřed léta. Je horko a svítí sluníčko, takže včerejší deštníky dnes pro změnu vystřídaly slunečníky. V Japonsku není zvykem se opalovat, před sluncem se tu proto každý spíš chrání.

K obědu si u Lawsona kupujeme onigiri. To je plněný sendvič z rýže zabalený v řase, který může mít různé náplně – lososa, tuňáka, krevety, ale třeba i naložené japonské švestky ume. Tenhle druh fast foodu mi u nás chybí. Tady si ho lze pořídit za cenu, která obvykle nepřevyšuje dvacet korun, v každém supermarketu a také v takřka nepřetržitě otevřených řetězcích (konbini) 7-Eleven, Lawson nebo FamilyMart.

Konbini

Konbiniensu sutoa neboli konbini (z anglického „convenience store“) je síť japonských večerek. Jde o malé obchody, které lze najít snad úplně všude – ve městech, na nádražích, na odpočívadlech u dálnic, v blízkosti pamětihodností i dalších turisticky zajímavých míst a podobně. Po celém Japonsku jich jsou desítky tisíc. Nabízejí potraviny, nápoje a základní drogistické zboží, lze si tu ale koupit třeba i kávu či hotové jídlo (to na požádání na místě ohřejí), pořídit si noviny a časopisy, rezervovat místenky či získat vstupenky na koncerty. Jsou v nich obvykle k dispozici bankomaty či kopírky a mohou poskytovat také základní poštovní služby nebo zajišťovat dopravu zavazadel na letiště. Nejrozšířenějšími řetězci jsou dnes 7-Eleven (v japonštině se vyslovuje jako „šebun irebun“), Lawson („róson“) a FamilyMart („famirí máto“).

S přáteli máme sraz na stanici Šindžuku, jdeme tedy na vlak. Cestou potkáváme první z mnoha „kyblíkových systémů“. Tak jsem si sama pro sebe nazvala soustavu kbelíků, hadrů, případně i hadiček, které mají odvádět vodu z podzemních prostor (zpravidla z vestibulů stanic metra a vlaků), kam nepatří. Během pobytu v Tokiu na podobné instalace narazíme ještě mnohokrát. Jsou mnohem propracovanější nežli osamocené nádoby či hadry, které známe z pražského metra, a tak není divu, že se jimi inspirují i mladí tokijští umělci – fotografie uměle vytvořených instalací tohoto typu byly ve druhé polovině roku 2021 k vidění v Ashmoleově muzeu v Oxfordu v rámci výstavy Tokyo: Art & Photography.

Po šťastném shledání procházíme už všichni společně dlouhou chodbou až k západnímu východu. Aspoň máme čas si popovídat a taky se cestou kocháme pohledem na mrakodrap zvaný Kukla (Módo gakuen kokún tawá), postavený v roce 2008. Odtud už zamíříme k úřadu tokijské metropolitní vlády. Ten tvoří několik budov, jejichž autorem je architekt Kenzó Tange. Nejvyšší z nich má čtyřicet osm pater a ve třiatřicátém patře se rozděluje na dvě samostatné části, z nichž v každé se ve čtyřicátém pátém patře nachází vyhlídka. Obě vyhlídky jsou přístupné zdarma a otevřené jsou na střídačku. Součástí každé z nich je i obchůdek s pohledy a tradičními dárkovými předměty a také kavárna.

Nahoru jedeme výtahem a musím přiznat, že displej ukazující patra, který se zastaví až na čísle čtyřicet pět, na mě působí trochu nepatřičně. Doba jízdy tomu totiž vůbec neodpovídá – nahoru na vyhlídku nás vyveze za chviličku. Shora se nám pak naskytne opravdu krásný výhled na celé Tokio – za zvlášť jasného počasí prý odtud lze spatřit dokonce horu Fudži. Z vyhlídky je velkými okny vidět do všech stran a vykoukne na nás i špička mrakodrapu Kukla, kolem něhož jsme cestou sem procházeli. Nechybějí tu ani informační plánky s popisky – významné budovy jsou na nich opatřeny nejen číslem, pod nímž lze po straně dohledat informace v japonštině, ale i QR kódem, který vede na stránku obsahující výklad v angličtině.

Hačikó