Tento příběh je fikce. Všechny postavy, organizace a události zachycené v této knize jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo byly realitou jen volně inspirovány.

TOBY’S STORY: A PUPPY TALE

Copyright © 2019 by W. Bruce Cameron

Illustrations copyright © 2019 Richard Cowdrey

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2024

ISBN 978-80-242-9904-4

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

O autorovi

Pro Ellery, Rhedyn a Shelby

1

První vůně byly přesně takové, jak jsem očekával, i když jsem vlastně nevěděl, proč jsem čekal právě tyto.

Teplá srst. Sladké mléko. To byla moje matka, která voněla bezpečím, jídlem a láskou. Cítil jsem taky své sourozence, kteří voněli – no, dost podobně jako já.

Všichni jsme se k sobě přitiskli. Vzájemná blízkost a teplo chlupatých těl působily konejšivě. I když mi bratr spal na hlavě nebo mi sestra žužlala ucho, nevadilo mi to. Byli jsme spolu. Na tom jediném záleželo.

Od počátku tu však byl ještě jiný pach. Když jsem zvedl hlavu tak vysoko, jak mi to jen můj slabý krček dovolil, a zavětřil jsem, dokázal jsem ho zachytit.

Byla to vůně svěžího vánku. Vůně zelených rostlin plných života. Pachy vábící ke zkoumání.

Ale nejdříve jsem musel vyrůst a zesílit, abych o těch vůních dokázal zjistit něco víc.

Za několik dní jsem poprvé otevřel oči. Uviděl jsem velkou hlavu s měkkou hnědou srstí a bílým proužkem táhnoucím se podél čenichu. Tmavé oči si mě láskyplně prohlížely, pak se objevil vlhký jazyk, který mě několika tahy celého olízal od čenichu až po ocas. Byla to moje máma.

Miloval jsem ji. Byla úžasná!

Když jsem od ní odtrhl pohled, uviděl jsem všude kolem štěňata. Srst měla flekatou, hnědou a černou. I je máma olizovala a všichni jsme se drali jeden přes druhého, abychom se dostali k jejímu lahodnému mléku.

Pak jsme usnuli. Být vzhůru nám dávalo zabrat.

Ale líbilo se mi to. Vždycky když jsem otevřel oči, jsem dokázal zůstat vzhůru o něco déle. Mohl jsem si tak lépe prohlédnout to všechno, co mě obklopovalo. Naše rodina bydlela v tmavé boudě s otvorem místo dveří. Tím otvorem jsem občas zahlédl jasné nebe. A cítil jsem tu vzrušující vůni, která mi rozhýbala čenich pokaždé, když se ke mně donesla.

Občas k tomu otvoru přišel nějaký člověk. Dřepl si a vlídně promlouval k mé matce, která někdy vstala a poodešla ode mě a mých sourozenců, přivítala ho a vrtěla přitom ocasem.

„Hodná holka, hodná Sadie,“ říkal muž mé matce a hladil ji po hlavě. „Jsi skvělá máma.“

Tak jsem se dozvěděl, že se moje máma jmenuje Sadie.

Nejdřív jsme my štěňata jen vykukovala a toužebně kníkala, ať už se maminka vrátí, ale zanedlouho jsme se už dokázala postavit na nohy a nejistě jsme se vydávala tomu muži vstříc, abychom se s ním také pozdravila.

Myslel jsem, že máma je velká, ale tenhle člověk byl přímo obrovský! Ruce měl velké jako celé moje tělo a báječně mu voněly. Nemohl jsem si pomoct, pořád jsem je musel očichávat a olizovat. Cítil jsem z nich pachy dalších zvířat, jakousi sytou, tajemnou vůni, a pak tu výraznou svěžest, kterou jsem tak miloval.

Odkud se všechny ty vůně braly? Odněkud zvenčí, to jsem věděl jistě. Byl jsem odhodlaný to zjistit. Jakmile mi zesílily nohy, vydal jsem se z boudy ven. Oba moji bratři a všechny tři sestry se vyhrnuli za mnou. Dvě z mých sester do mě vrazily zezadu, až jsem upadl.

Tehdy jsem zjistil, že tajemný pach na rukou onoho muže byla hlína, kterou jsem teď měl na čenichu. Bylo to tak báječné! Prostě skvělé! Očichal jsem ji, olízl si tlamu a došlo mi, že hlína rozhodně nechutná ani zdaleka tak dobře, jak voní.

Nevadí. Zvedl jsem se na nohy a podíval se kolem sebe. Později jsem se dozvěděl, že místo, které jsem viděl poprvé, se jmenuje Statek. Pro mě to v tu chvíli bylo Venku. Venku bylo velké. A zajímavé. Otáčel jsem hlavou sem a tam, rozhlížel jsem se a vnímal zvuky a vůně kolem.

Nacházeli jsme se v prostoru, který byl ze všech stran obklopený drátěným plotem. V tom prostoru byla hlína, tráva a misky s vodou. Má sestra už do jedné z těch misek stačila spadnout. Stála tam také boudička, kde jsme se já a moji sourozenci narodili.

Venku za plotem jsem viděl další hlínu a trávu. O kus dál byla jiná ohrada a v ní obří dlouhonozí psi. Na hřbetě jednoho z nich seděl člověk. Neuvěřitelné!

Přes drátěný plot ke mně pronikal pach, který mě zajímal ze všech nejvíce. Byla to vůně čerstvého vzduchu, který se pohyboval tak rychle, že mi cuchal srst a nutil mě stříhat ušima. Přinášel s sebou další pachy – onu svěží vůni plnou života, kterou jsem zaznamenal už dřív, spolu s pachy jiných zvířat, srsti, dechu, potu, trusu a moči. Ten vzduch, ten voňavý teplý vzduch, ve mně probouzel touhu se rozběhnout.

A tak jsem ji poslechl. Běžel jsem kolem ohrady, co mi mé krátké nohy stačily. Jakmile mě moji sourozenci uviděli, vzrušeně vypískli a rozběhli se za mnou, vyrazili kupředu, klopýtali, padali a zase vstávali. Jazyky nám visely z tlam a vrtěli jsme ocásky jako blázni. Zanedlouho už nebylo poznat, jestli honí oni mě, nebo já je, ale stejně na tom nezáleželo. Skvěle jsme se bavili.

Běhání! Miloval jsem běhání! Bylo to úžasné!

Po chvíli nás to natolik vyčerpalo, že jsme se museli stulit na jednu hromadu a zdřímnout si. Ale potom jsme se zas vyřítili z boudy, kdykoli to jen šlo, a běhali jsme a běhali.

Ten muž za námi chodil do ohrady docela často. Zjistil jsem, že se jmenuje Walt, a po nějaké době mi došlo, že bydlí nedaleko ve své vlastní boudě – lidé jí říkali dům. Každé ráno z něj vyšel a zamířil přímo k nám. Dokázal věci, které mě uváděly v úžas – tak třeba uměl otevřít část plotu tak, že vzniklým otvorem prošel rovnou do naší ohrady. Já sám jsem nikdy nepřišel na to, jak se to dělá, a to jsem se opravdu snažil.

Walt prošel skrz plot do ohrady, sedl si na zem a mluvil na mou matku Sadie. Olízala mu tvář, očichala oblečení a pak se rychle vrátila k nám.

Walt pak zůstal sedět na zemi a my všichni, mí bratři, sestry i já, jsme se k němu rozběhli. Vnutili jsme se mu na klín, ožužlávali jsme mu košili a olizovali prsty a on se tomu smál.

Jednou mě popadl a držel břichem vzhůru a já sebou nespokojeně zmítal. Bylo to nepohodlné, a co víc, v téhle poloze jsem se nemohl zachumlat do jeho košile.

Walt se zasmál a otočil mě zpátky. Zvedl si mě k obličeji. Olízl jsem mu nos, bradu a tvář, kam jsem jen dosáhl.

„Tak jo, maličký,“ pronesl. „Toby. Řekl bych, že ty budeš Toby.“

Položil mě zpátky na zem, ale já jsem se mu znovu vyškrábal na klín, zatímco stejným způsobem, jakým předtím zvedl mě, zvedl jednu z mých sester. Mě však neoklamal. Bylo mi jasné, že jsem jeho oblíbenec.

„Tabitha,“ řekl a položil sestru na zem. Chytil jsem do zubů jeho košili a zápasil s ní, a muž mezitím zvedal další štěňata. Moje zbylé dvě sestry pojmenoval Tamara a Tess. Z mých bratrů se stali Titus a Timothy.

Nezáleželo na tom, jak se jmenujeme. Důležité bylo, že jsme byli spolu a že jsme mohli každý den běhat a cítit tu pozoruhodnou svěží vůni, která mě nutila vrtět ocasem tak dychtivě, až jsem málem spadl na zem.

Zamiloval jsem si tu vůni tak moc, že když Walt odešel, prostrčil jsem čenich skrz pletivo v rohu naší ohrady, stál tam a nasával ten pach, jak to jen šlo. Plot se pod mou vahou trochu prohnul a tehdy jsem si všiml mezery mezi sloupkem a drátem, který k němu byl připevněný.

Strčil jsem do té škvíry čenich. Roztáhla se ještě o něco víc.

Za čenichem jsem prostrčil celou hlavu, odrážel jsem se zadníma nohama a hrabal předníma. A pak jsem tou dírou prolezl celý! Byl jsem za plotem! Dokázal jsem to, co Walt!

Moji sourozenci – Tabitha, Tamara, Tess, Titus a Timothy – se přiběhli podívat, co se mi stalo. Trvalo jim jen pár okamžiků, než se prodrali skrz plot za mnou.

Naše máma došla ke škvíře a strčila do ní čenich, jenže byla příliš velká, než aby se do ní vešla. Netrpělivě na nás zaštěkala, abychom se vrátili do ohrady.

Ale my jsme se vrátit nemohli. Měli jsme tolik práce s běháním!

Pobíhal jsem sem a tam hustou trávou, která byla tak vysoká, že mě lechtala na břiše. Do hlavy mi narážely pampelišky a přímo před nosem mi vyskočil jakýsi dlouhý štíhlý brouk se silnýma nohama. Prudce jsem zastavil, sedl si na zadek a Tess do mě vrazila. Zaštěkal jsem a brouk s bzučením odlétl kamsi do trávy.

Honil jsem ho a Tess honila mě. Honěná byla skvělá hra!

Brouka jsem už nenašel, ale na tom zas až tolik nezáleželo, protože jsem v tu chvíli doběhl k další ohradě s drátěným plotem – stejné jako ta naše. V této ohradě však nebyla štěňata. Bylo tam cosi jiného – jakási opeřená zvířata se dvěma šupinatýma nohama a drápy.

Byli to ptáci s trhavými pohyby, kteří pořád do něčeho klovali. Později jsem zjistil, že se jim říká slepice.

Štěkl jsem na ně, že jsem Toby. Chtěl jsem jim dát najevo, že mohou vylézt z ohrady, hrát si a běhat s námi. Ale slepice to podle všeho nepochopily. Jedna z nich zapleskala křídly, natáhla krk a nečekaně se vrhla k plotu – přímo na mě!

Vyjekl jsem. Byla větší než já! A měla velmi ostrý zobák, kterým mi přes pletivo klovala do pacek.

Utekl jsem. Ta slepice si neuměla hrát! Jenže ona byla v ohradě, kdežto já venku, takže to bylo jedno. Nezáleželo na ničem jiném, než abychom s bratry a sestrami mohli pobíhat v měkké trávě.

Zatímco jsem běhal, do nosu mi pronikala ta báječná vůně. Byla to vůně celého světa a já jsem běžel, co mi jen nohy stačily, což byla ta nejúžasnější věc na tomto místě plném zázraků.

Byl jsem tou vůní tak zaujatý, že jsem si ani nevšiml dalšího pachu, který ke mně při běhu zavanul. A tak jsem málem vrazil přímo do podivného zvířete krčícího se v trávě. Byla to samice, to jsem poznal. Měla velké žluté oči, které na mě zíraly a přimhouřily se, jen jsem se přiblížil.

Vypadala… zajímavě.

Hned za mnou běžel můj bratr Timothy, kterému se to nové zvíře okamžitě zalíbilo. Myslím, že si stejně jako já všiml, že má nohy skrčené pod tělem a napjaté svaly na hřbetě. Bylo připravené ke skoku. Chystalo se vymrštit a utíkat.

To znamenalo, že ho můžeme honit!

Zpomalil jsem. Krok za krokem jsem se k tomu novému zvířeti blížil. Timothy byl hned vedle mě. Každou chvíli se muselo rozběhnout. Byl jsem si tím jistý. Další krok a pak ještě jeden…

Zvíře mělo trojúhelníkové uši. Až doposud byly vztyčené, ale když jsem udělal další krok, tvor přitiskl uši k lebce a otevřel tlamu. Myslel jsem, že se chystá zaštěkat, ale místo toho vydal zvláštní výhružné zasyčení. Měl zoubky ostré jako jehly! Ten zvuk mě tak vyvedl z míry, že jsem se ani nesnažil zjistit, co znamená. Timothy se ale nezastavil. Šel dál. Udělal krok a pak další…

Zvířeti se na zádech naježila srst a najednou vypadalo o dost větší. Došlo mi, že Timothy možná nedělá dobře.

Najednou zvíře vydalo skřek, který mi trhal uši. A pak udělalo něco opravdu překvapivého.

Nerozběhlo se pryč! Nenechalo se pronásledovat. Místo toho švihlo tlapou a pláclo Timothyho přes čenich.

Byl tak překvapený, že upadl. Rychle jsem si na něj sedl. V tu chvíli mi to připadalo jako dobrý nápad. Vykroutil se a začal mi okusovat nohu. Když jsme pak oba vzhlédli, zjistili jsme, že si to zvíře klidně olizuje tlapu, kterou Timothyho pláclo. Očividně si neumělo hrát. Rozhodli jsme se ho potrestat tak, že si ho nebudeme všímat. Pronásledoval jsem Timothyho zpátky ke slepicím, kde se otočil a honil pro změnu zase on mě až k ohradě. Tam už čekal Walt, který mě vzal do svých velkých dlaní.

„Tady je náš útěkář,“ prohodil a strčil mě zpátky do ohrady. Timothy přiklusal o pár vteřin později. Ostatní sourozenci už tam byli taky, choulili se u matky a večeřeli. „Snad jste se poučili, že máte nechat kočku na pokoji.“

Vtrhl jsem do hloučku své rodiny. Miloval jsem maminčino mléko stejně jako běhání po trávě a vůni větru v čenichu. Rád jsem poznával slepice a další zvířata. Líbilo se mi usínat v hřejivém chumlu s bratříčky po obou stranách a sestřinou hlavou položenou doprostřed zad.

Miloval jsem všechno. Kromě kočky.

2

Druhý den ráno jsem znova spěchal k té díře v plotě, připravený vyklouznout ven a běhat v trávě, podívat se znova na slepice a hlavně ignorovat kočku. Jenže k mému překvapení se pletivo nepoddalo, ať jsem do něj čenichem tlačil sebevíc. Škvíra byla pryč. A všude kolem jsem cítil Waltův pach.

Musel jsem se spokojit s tím, že jsem honil Tita a Tabithu kolem naší ohrady. Byla to zábava, ale ne taková jako běhání venku, kde bylo víc věcí k očichávání. Kdy se zase dostanu ven?

Přibližně v té době začala být naše matka neklidná, když jsme se k ní přitulili a sáli mléko. Jednou nebo dvakrát se dokonce zvedla a odešla od nás, i když jsme kňučeli, že chceme ještě.

Jednoho takového dne přišel do ohrady Walt a v každé ruce nesl misku. A v těch miskách bylo cosi tak voňavého, že jsem začal dychtivě vrtět ocasem.

Walt je položil na zem a já se k jedné z nich vrhl, abych ji prozkoumal. Uvnitř byla jakási hnědá kaše. Strčil jsem do ní nos a očichal ji. Pak jsem musel kýchnout a zatřepat hlavou, abych ty hnědé kousky dostal z čumáku.

Titus mi olízl obličej, aby mi pomohl se očistit. Ostatní bráškové a sestřičky mezitím očichávali a olizovali hmotu v misce. Viděl jsem, jak do ní Tess kousla. To mi přišlo jako dobrý nápad, tak jsem setřásl Tita, znova strčil čumák do misky a kousl si.

Bylo to úžasné!

S jídlem, které se nesaje, ale kouše, jsem si zpočátku nevěděl rady, ale ta kaše byla tak výborná, že jsem nedokázal přestat. Když byla miska prázdná, měl jsem kaši na čumáku, na tlapkách, na srsti a na trávě pod tlapkami, ale trochu jsem dostal i do bříška.

Druhý den Walt přinesl kaši zase, ale to už jsme všichni věděli, co máme dělat. A jakmile byly misky prázdné, udělal něco ještě zajímavějšího.

Otevřel branku naší ohrady!

Vyběhli jsme ven a přitom jsme do sebe vráželi – tak moc jsme dychtili po objevování. V trávě na nás něco čekalo. Něco černého a hranatého se čtyřmi koly. Nebylo to o moc větší než my, ale rozhodně to nebylo štěně.

Později jsem se dozvěděl, že se takové věci říká auto. Některá auta jsou opravdu velká a jiná malá (stejně jako někteří psi jsou malí a někteří obrovští). Tohle bylo jedno z těch malých. Přiblížil jsem se k němu a důkladně ho očichal. Vycházel z něj opravdu divný pach, který jsem nepoznával. Nebyla to hlína, tráva ani voda, ani srst, ani nic, s čím jsem se už setkal.

„Honička s autem. Připraveni?“ zavolal Walt. Podíval jsem se na něj. Stál stranou a v rukách svíral jakousi malou černou lesklou krabičku. Co po nás chtěl? Pokud si přál, abych si dal další porci té kaše, tak jsem byl rozhodně pro.

Potom se k mému úžasu auto pohnulo.

To mě ohromilo. Byl jsem si jistý, že není živé. Nevycházel z něj žádný zvířecí pach. Tak jak se mohlo takhle hýbat?

Poskočilo kupředu a vtom se zastavilo. Pak to udělalo znovu. A potom, jako by se konečně rozhodlo, co vlastně chce, vyrazilo prudce vpřed a poskakovalo přitom na drnech.

Zaštěkal jsem na něj. Všichni mí sourozenci na něj štěkali. A já rázem pochopil, co mám dělat.

Tahle věc, ať už to bylo cokoli, utíkala. Musel jsem ji pronásledovat. Přesně tohle totiž děláte s věcmi, které se pokouší utéct – honíte je.

Všechny mé sourozence napadlo totéž. Se štěkotem a kňučením jsme se hnali po trávníku za autem. Walt stál opodál. Zdálo se, že ho auto taky zajímá, protože na něj pořád mířil tou černou krabičkou.

Ale Walt z nějakého důvodu auto nepronásledoval. To byl první náznak, že lidé ne vždycky vědí, jak si užít trochu legrace. Potřebují psy, aby jim to ukázali.

Doufal jsem, že to vidí i ta kočka, aby příště věděla, co má dělat.

Autíčko sice nebylo živé, ale i tak bylo velmi chytré. Kličkovalo, svižně přejíždělo sem a tam a prudce zatočilo doleva nebo doprava pokaždé, když se ho některý ze psů chystal chytit. Dokonce i maminka vylezla z ohrady a začala tu věc honit. Bylo to dokonalé! Prostě úžasné! Cítil jsem v obličeji vítr, spolu s kterým ke mně vanula pozoruhodná vůně, a společně s celou svou rodinou jsem honil věc, která před námi utíkala.

Byl v tom jen jediný háček. Začaly mě svědit packy. Ale jak!

Musel jsem zastavit, abych je otřepal. Pak jsem se znovu rozběhl. Několik kroků mě tráva na packách příjemně chladila, ale pak to začalo svědit znovu, ještě víc než předtím.

„Hmm,“ řekl. „Nic nevidím.“ A položil mě zpátky do trávy.