Přeložila Alžběta Lexová

Copyright © Frogspawn Limited

All rights reserved

First published by Gollancz, London

ISBN 978-80-242-9913-6

Obsah

- Předmluva

- Kniha první

- Lekce první

- Lekce druhá

- Lekce třetí

- Lekce čtvrtá

- Lekce pátá

- Lekce šestá

- Lekce sedmá

- Lekce osmá

- Lekce devátá

- Lekce desátá

- Kniha druhá

- Lekce první

- Lekce druhá

- Lekce třetí

- Lekce čtvrtá

- Lekce pátá

- Lekce šestá

- Lekce sedmá

- Lekce osmá

- Lekce devátá

- Lekce desátá

- Lekce jedenáctá

- Kniha třetí

- Lekce první

- Lekce druhá

- Lekce třetí

- Lekce čtvrtá

- Lekce pátá

- Lekce šestá

- Lekce sedmá

- Lekce osmá

- Lekce devátá

- Lekce desátá

- Lekce jedenáctá

- Kniha čtvrtá

- Lekce první

- Lekce druhá

- Lekce třetí

- Lekce čtvrtá

- Lekce pátá

- Lekce šestá

- Epilog

- Poděkování

Pro Anušku, zas a znovu.

POSTAVY

S těmito postavami se na stránkách mé knihy setkáte. Malé varování, než se pustíte do čtení: nikomu z nich nevěřte.

Bohové

(alias Ti oblíbení)

Ódin – alias Jednooký, Všeotec, Stařec, Generál. Vůdce Ásů. Umí se velmi dobře prodat (i ostatní). Pro vlastní prospěch by předhodil vlastního bratra vlkům (vlastně to i udělal).

Frigg – Ódinova manželka, Věštkyně. Nevlastní matka…

Thór – Hromovládce. Rád do všeho mlátí. A není to můj fanda.

Sif – jeho manželka. Pěkný vlasy. Taky mě nemusí.

Baldr – bůh míru. Jo, to určitě. Známý jako Baldr Sličný. Hezoun, sportovec, miláček davu. Zní vám to trochu nadutě? Jo, však mně taky.

Bragi – bůh poezie. Čtyři slova: Připravte se na loutny.

Idunn – manželka Bragiho. Miluje ovoce.

Freya – bohyně touhy. Marnivá, malicherná a manipulativní. Za šperky se vyspí prakticky s každým.

Frey – Žnec. Dvojče výše zmíněné. Není to špatný chlap, ale má slabost pro blondýnky.

Mani – Měsíc. Má cool káru.

Sol – Slunce. Má žhavou káru.

Sigyn – Freyina komorná. Milující manželka. Dost možná ta nejotravnější ženská ve všech Devíti světech.

Heimdall – Strážce. Nemá mě rád. Zasednul si na mě.

Höd – Baldrův slepý bratr. Má lepší mušku, než byste čekali.

Mími – přídomek Moudrý. Ódinův strýc. Zas tak moudrý asi nebyl.

Höni – přídomek Mlčenlivý. Na vteřinu nezavře klapačku.

Njörd – otec Freye a Freyi. Bůh moře. Hezký nohy. Manžel…

Skadi – Lovkyně ve sněhulích. Taky mě moc nemusí. Slova „odpustit a zapomenout“ jí nic neříkají. Potrpí si na svazování. A hady.

Aegir – bůh bouří. Manžel…

Rán – strážkyně utonulých. Kupodivu dobrá pařmenka.

Týr – bůh války. Udatný, ale natvrdlý.

Ostatní

(včetně: démonů, příšer, náčelníků,

cvoků a dalších nežádoucích)

Moje maličkost – váš pokorný vypravěč. Známý také jeho Šejdíř, Otec lží, Loki, Šťastlivec, Oheň, Psí hvězda a mnoho dalšího, málokdy lichotivého. Nejsem zrovna ten nejoblíbenější chlápek v okolí.

Hel – moje dcera, strážkyně mrtvých.

Jörmungandr – Světový had, démonský potomek mé maličkosti.

Fenri – alias Fenny, démonský vlk, rovněž potomek, ehm, mé maličkosti.

Angrboda – taky Angie. Matka tří výše zmíněných. Tak mě zastřelte, no. Nejsem holt věrný typ.

Dvalin – kovář. Jeden z Ívaldiho synů.

Brokk – kovář. Dobře šije.

Tjazi – náčelník. Skadiin otec. Má rád rybaření na ledu, mučení a cestování.

Thjálfi – fanoušek.

Röskva – fanynka.

Gullveig-Heid – Kouzelnice. Odpadlice rodu Vanů. Milenka run. Jedinečná kožoměnkyně. Chamtivá, mazaná a škodolibá. Všechno moje oblíbené vlastnosti…

Lord Surt – vládce Chaosu. Jestli se tak vůbec dá nazývat pán místa, kde z definice žádná pravidla ani zákony neplatí.

PŘEDMLUVA

Já příběh znám, ó synové Země,

a musím vám jej vyložit.

O tom, jak devět stromů vdechlo život světům,

v nichž obři měli žít.

Fajn. Stop. Momentíček.

Tohle je autorizovaná verze. Proroctví Orákula, tak jak ho Hlava Mímiho Moudrého přednesla Ódinovi Všeotci. Proroctví, které v šestatřiceti strofách pojednává o kompletní historii Devíti světů, počínaje „budiž světlo“ a Ragnarökem konče.

Užitečný výcuc, co myslíte?

Jenže já na autorizovanou verzi kašlu. Tohle bude moje verze. A to první, co musíte o mém skromném příběhu pochopit, je, že nemá tak úplně začátek. A vlastně ani konec, když na to přijde. Ačkoli se toho pochopitelně povídá spousta. Tolik konců a tolik začátků, které jsou natolik propletené, že je často ani není možné rozlišit. Konce, začátky, proroctví, mýty, báchorky, legendy a lži, všechno součást jedné velké tapiserie – obzvlášť ty lži samozřejmě. Což jste ode mě asi čekali, když jsem koneckonců Otec i Matka Lží. V tomto případě se však ony lži blíží pravdě, přinejmenším natolik jako cokoli, co byste nazvali dějinami.

V tom je ta potíž s dějinami. Obvykle vyprávějí jednu verzi událostí. Zde konkrétně tu Starcovu, kterou podle všeho máme my ostatní přijímat jako nezpochybnitelnou pravdu. Klidně mě nazývejte cynikem, ale mně nikdy nestačilo něčí dobré slovo, a čirou náhodou vím, že dějiny jsou jen sbírka polopravd a metafor, tak jako každé jednotlivé vlákno, když onu tapiserii rozeberete do základů. Vždycky záleží na tom, jak příběh odvyprávíte, a pak taky na tom, kdo ho vypráví.

Většina z toho, co o dějinách víme, pochází z jediného zdroje „Proroctví orákula“. Je to starý text, sepsaný ve starém jazyce a poměrně dlouho představoval naši jedinou studnici vědění. Od počátku do konce, orákulum a Stařec to mezi sebou celé sesmolili a nejhorší je, že my ostatní jsme pravý smysl pochopili až ve chvíli, kdy už bylo pro nás pro všechny pozdě.

Ale k tomu se dostaneme.

„Pero je mocnější meče,“ říká se v některých ze světů. A s pomocí správných slov můžete vybudovat celý svět a korunovat se jeho králem. Králem, nebo klidně i bohem, čímž se vracíme ke Starci. Mistr vypravěč, strážce run, pán poezie, písař Prvních a Posledních časů. Kreacionisté se zaklínají tím, že každé slovo jeho příběhu je absolutní pravda. Jenže Stařec si odjakživa potrpěl na „básnickou licenci“. Je to jeho druhé jméno. Jasně, těch jmen měl mnohem víc, a já vlastně taky. A protože tohle není jeho příběh, nýbrž můj, začneme pro změnu u mě. Ostatní už své verze odvykládali. Tohle je moje chvíle.

Nazývám ji Hymnus pro Lokiho, nebo také Lokabrenna, v hrubém překladu Lokiho píseň. To jsem totiž já. Loki. Loki Světlonoš, nepochopený, vrtkavý, pohledný a skromný hrdina této konkrétní tapiserie lží. Berte moje vyprávění s nadhledem, ale upřímně je zhruba stejně pravdivé jako oficiální verze a troufám si tvrdit, že mnohem zábavnější. Všeotcův příběh mě vykreslil v ne zrovna lichotivém světle. Je načase, abych zazářil.

Budiž

světlo.

KNIHA PRVNÍ

Světlo

To byl věk první, Ymiho čas,

nikde zem žádná ni moře.

Jen propast v temnotě,

bez hvězd, černočerné hoře.

Proroctví orákula

LEKCE PRVNÍ

Oheň a Led

Nevěřte přežvýkavcům…

Lokabrenna

ZRODILI JSME SE Z OHNĚ A LEDU. Z Chaosu a Řádu. Světla a Tmy. Na počátku – nebo kdysi dávno – z jedné díry v ledu vyvěral oheň a přinášel nepokoje, zmatek a změnu. Změna nemusí být vždycky příjemná, ale takový už je život. A právě tam život, jak ho dnes známe, začal. Když plameny světa pod povrchem pronikly ledem do světa nahoře.

Do té doby žádné světy nebyly. Žádní bohové, žádní lidé, žádná zvířata. Panovaly jen Řád a Chaos, čiré a ničím nerušené.

Jenže jak Řád, tak Chaos jsou dost nehostinné. Dokonalý řád je nehybný. Zamrzlý, neměnný a sterilní. Dokonalý chaos je nekontrolovatelný. Prchavý a ničivý. Teprve něco mezi nimi – v podstatě vlažná voda – vytváří jedinečné prostředí pro to, aby se na pomezí mrazivé pustiny a prudkých sopek pod ledem zrodil nový život.

Takhle to vypráví autorizovaná verze přednesená Orákulem. Ze střetu Řádu a Chaosu vzešel obr Ymi, otec Ledových lidí, a prakráva Audhumla, která olizovala sůl v ledu a pomohla tak na svět prvnímu člověku Búrimu. Z toho můžeme usuzovat, že tato kráva byla strůjkyní všeho, co následovalo: válek, soužení a konce světa. Lekce první: nevěřte přežvýkavcům.

Potomci Búriho a Ymiho se odjakživa nesnášeli a velmi záhy rozpoutali první válku. Búriho vnukové, synové Bora – Ódin, Vili a Vé – Ymiho nakonec zabili a z jeho ostatků vytvořili své světy. Hory z kostí, zem z masa, řeky z proudů vroucí krve. Jeho lebku vyzvedli na nebesa, z mozku se stala oblaka, z obočí hranice mezi světy uvnitř a vně.

Jasně, nic z téhle – přiznejme si – dost nepravděpodobné báchorky se nedá dokázat. Všichni svědkové zmizeli, vyjma Ódina, Starce, který jako jediný válku přežil. To Ódin byl architektem a kronikářem toho, co dnes nazýváme dávnověkem, a shodou okolností si taky jen on (a já) vyslechl ono osudné proroctví, co mu přednesla Mímiho hlava, když byly světy ještě nové a neokoukané.

Klidně mě považujte za cynika, ale mně to zní až moc příhodně. Autorizovaná verze vynechává spoustu drobností, nad kterými kreacionisté ochotně mávají rukou. Osobně mám spoustu pochybností – především ohledně té obří krávy –, ačkoli ani dnes není úplně bezpečné podobné věci říkat nahlas. V minulosti se nesmělo ani naznačit, že by Ódinova verze událostí mohla být spíš metaforická než doslovná. Kdo si to zkusil – třeba já –, byl okamžitě označen za kacíře a dostal to sežrat. A proto jsem si svoji skepsi nechával raději pro sebe.

Takhle se náboženství a příběhy dostávají do světa. Ne skrz bitvy a dobyvačné úspěchy, nýbrž skrz básně, báje a písně, které se nejprve předávají ústně a pak je nějací učenci a písaři sepíšou. A tak jsme i my přišli o pět století později ke svému náboženství s novým bohem. Nevnutil nám ho nikdo válkou, nasáli jsme ho z knih, příběhů a slov.

Slova koneckonců přežijí každý skutek. Dokážou roztříštit víru, rozpoutat válku, změnit běh dějin. Příběh vám dokáže zrychlit tep, umí zdolat sebevyšší hradby a překonat sebevyšší pohoří. Hej, příběh umí dokonce i vzkřísit mrtvé. A tak se Král příběhů stal Králem bohů. Protože stačí otočit list a najednou už dějiny nesepisujete, najednou je tvoříte.

Ne že by snad měl Ódin během války s mrazivými obry čas na psaní. Tehdy ještě nebyly ani runy, ani papír, na který by mohl psát. Metafora nebo ne, tomuhle věřím já: svět vznikl díky Změně, služebnici Chaosu. A jen díky Změně přetrval. Podobně jako váš skromný vypravěč, který se taky musel věčně přizpůsobovat novým okolnostem.

Polární zajíc má v zimě bílou srst, aby se predátorům ve sněhu ztratil. Jasan na podzim shazuje listí, aby měl větší šanci v zimě přežít. Všechno živé se chová stejně – dokonce i bohové. Převlékáme kabáty a držíme krok s pomíjivou dobou. Mělo by se tomu nějak říkat. Víte co? Vlastně by to měl být jeden z mých přídomků. Nazývejme to Revolucí.

LEKCE DRUHÁ

Ásové a Vanové

Nevěřte moudrému muži.

Lokabrenna

SVĚTY SE NEUSTÁLE PROMĚŇUJÍ. Mají to v povaze. A proto byly kdysi světy středu menší než dnes. Během zimní války nabobtnaly, aby vzápětí ustoupily jako ledovec a pak znovu rozkvetly, když v nich zavládl Řád. A takhle to bylo odjakživa. Přechod od Řádu k Chaosu a zpátky. A mezi nimi stál Yggdrasil, hranice mezi světy. Říká se mu taky Strom světa a někteří ho nazývají Ódinovým ořem. To je pro Starce typické, že na všechno musí plácnout svoje jméno, a přitom byl ten strom (a vážně to byl strom) zasazen dávno Ymim a Audhumlou.

Někteří tvrdí, že o strom vůbec nešlo, že to byla jen jakási kosmická metafora. Jeho kořeny se nacházejí v podsvětí, ponořené do pramene řek, v jejichž vodách bublá efeméra zrozená ze Snu. Jeho nejvyšší větev byla větví hvězd, která se rozpíná po nebi za jasných nocí. Prorůstal všemi světy, dokonce i Chaosem, kde se místní plazi a démoni neúnavně snažili jeho kořeny vytrhat. Po kmeni stromu a mezi jeho větvemi pobíhala veverka Ratatosk, která roznášela zprávy mezi světy, stejně jako Ódin Jednooký, pochopitelně, největší sběratel a sysel zpráv.

Dalo by se spekulovat o tom, že Stařec a Ratatosk jsou ve skutečnosti jedna a tatáž postava. Rozhodně fušoval do sbírání a šíření zpráv. Koneckonců se přesně díky tomu legendy o něm šířily a díky tomu tak dlouho přetrvaly. A taky díky tomu jako první viděl, že se blíží změna. Že ztrácíme vliv a nastává náš konec.

Protože to samozřejmě musí skončit. Všechno umírá – světy, bohové, a dokonce i váš skromný vypravěč. Už v momentě svého zrození měly světy Ragnarök, Konec všeho, vepsaný do svých buněk runami složitějšími, než jaké známe. Život a smrt v jednom balení s Řádem a Chaosem, které se chovají ne jako dva protiklady, ale jako jediná kosmická síla příliš obsáhlá na to, abychom ji pochopili.

Mluvím o tom proto, abyste věděli, jak ten příběh skončí. Že nás nečeká žádné šťastně až navěky. Začíná tak nadějně! Jenže světy, které si tu pro sebe budujeme, jsou obyčejné hrady z písku a ty dříve či později smete příliv. A s naším světem to nebylo jinak. Ódin to věděl. A přesto stavěl dál. Někteří lidé se zkrátka nikdy nepoučí.

Takže…

Poté, co Ódin a synové Borovi vysochali světy z Ymiho ostatků – ať už doslovně, nebo přeneseně –, začali rozdělovat jejich území. Mraziví obři si zabrali vnější teritoria na ledovém severu. Skalní obři se usadili v horách, které se vinuly jako páteř vnitrozemím. A lidstvo zakotvilo v údolích a na pláních, v srdci světů středu. Trpaslíci (nebo „cvrčci“, jak jsme jim říkali my) se usídlili v temnotě pod zemí, kde dolovali vzácné kovy. Temnější bytosti – vlkodlaci, čarodějnice a bezejmenní tvorové rodící se z řeky Snu – si našly cestu do Železného hvozdu, obrovského lesa, který se rozpínal na jihu vnitrozemí a přecházel v bažiny, slané pláně a nakonec Jediné moře.

I nebe mělo svá teritoria. Slunce a Měsíc – což byly podle Ódina pozůstatky ohně uniklého z výhní Chaosu – se proháněli po obloze ve svých vozech a neustále závodili. Noční oblohu ozařovaly hvězdy, tiché, spořádané a pokojné. A pokud jde o bohy – protože v té době už si Ódin udělil božský status –, ti měli Ásgard, citadelu sahající až k oblakům, z níž měli výhled na jižní krajiny spojené se světy středu Bifröstem – dlouhým, úzkým mostem z třpytivého kamene, který se na nebi leskl jako duha.

Jasně, že to nebyli tak úplně bohové. Zatím. Jiný kmen, Vanové, měl k jejich božství tak trochu výhrady. Vanové byli zparchantělí ohniví obři, zrození z Chaosu a promiskuity lidstva, ale měli schopnosti, jež Ásové – Ódinova banda – nedokázali pochopit ani napodobit. A co víc, Vanové měli runy, s nimiž mohli sepisovat vlastní verzi historie. Runy, díky nimž, pokud by je využili chytře, mohli v paměti lidí žít navěky.

Ódin, který si dělal podobné ambice, po těch tajuplných runách – písmu z tajného rukopisu – a jejich moci zoufale toužil. Jenže Vanové se, celkem pochopitelně, nechtěli dělit.

Následovala celá řada potyček. Ásové ovládali strategii, třebaže jich bylo početně míň, jenže Vanové měli na své straně kouzla a runy a dařilo se jim útoky odrážet. Stařec se pokusil vyjednávat a směnit runy za zlato a na chvíli se zdálo, že obě strany dospějí k mírové dohodě.

Vyjednavačka Vanů přijela do Ásgardu stanovit přesné podmínky. Byla to Gullveig-Heid, Kouzelnice, a celá se třásla na to, až bohy obere o poslední kousek zlata. Byla to čarodějka, která uměla ovládat oheň, jako všichni Vanové. Zároveň dokázala měnit podobu, byla zběhlá v runách, vědma a obecně velmi impozantní. Myslím, že z ní měli docela vítr, obzvlášť Ódin, který její um sledoval s narůstajícím úžasem a závistí.

Přišla k nim jako krásná žena, od hlavy k patě oděná do zlata. Měla ho v rozpuštěných vlasech a zdobilo jí i prsty na rukou a na nohou. Vypadala jako ztělesnění Touhy. Když vešla do sálu, dokonce i Ódin po ní zatoužil. Ukázala mu runy ze Starého písma vytetované na svých dlaních a vytesala jimi jeho jméno do kousku kamene. Potom mu předvedla, co dalšího dokážou, a slíbila, že ho to naučí – za správnou cenu.

Gullveig nebyla z laciného kraje. Ta nedávala nic zadarmo. Chamtivost měla v povaze. A cenou za mír s Vany bylo zlato. Každý kousek, co Ásové měli. Jinak, pohrozila jim Kouzelnice, Vanové využijí svá kouzla – své runy – a Ásgard zničí. A pak Gullveig zahodila podobu krásné ženy a proměnila se v rozšklebenou stařenu s půlkou zubů. Vysmála se jim a pak prohodila:

„Tak co si vyberete, hoši? Zlatou dívku, nebo jedovatou zmiji? Varuju vás, obě mají zuby, a ne tam, kde byste je čekali.“

Ásy její arogance rozzuřila. A neobtěžovali se to skrývat. Už to, že Vanové svou výhrůžku poslali po ženě, byla pro Ásy neodpustitelná urážka, a navrch k tomu její nestydatost a pýcha (což jsou vlastnosti, které já osobně hluboce obdivuji). No zkrátka Ódinovi a jeho mužům ruply nervy. Popadli Gullveig a hodili ji do obrovského ohniště v Ódinově síni. Jaksi ale zapomněli na to, že je Gullveig dcerou Ohně a plameny jí neublíží.

Proměnila se v oheň a posmívala se jim přímo z plamenů. Ti blbouni se ji pokusili upálit hned třikrát, než jim došlo, že tudy cesta nepovede, a v tu chvíli už bylo celkem jasné, že se s mírem můžou rozloučit.

Proměna v boha je však často otázka jediné úspěšné revoluce a Ódin se teprve rozehříval. Čím víc se toho o runách dozvídal, tím víc po nich bažil a tím víc to v něm kvasilo. Gullveig jim totiž ukázala, že jsou runy mnohem víc než jen nástroj k zaznamenávání historie. Byly to střípky samotného Chaosu, prodchnuté jeho ohněm a energií. V oněch šestnácti symbolech se ukrýval jazyk Chaosu a spolu s ním ohromná moc.

Moc měnit světy. Utvářet je, tvarovat, dobývat. Vládnout jim. Kdyby se do čela Vanů postavil ten správný vůdce, mohl by s pomocí run Ódina a jeho směšnou bandu revolucionářů poslat do propadliště dějin. Jenže Vanové byli ze své podstaty dětmi Chaosu a pořádné vedení neměli, zatímco v čele Ásů stál jako generál Ódin, jenž byl skoro stejnou měrou nelítostný jako prohnaný.

Válka se vlekla celá desetiletí a žádná ze stran nedokázala získat navrch. Společnými silami spálili světy středu na troud a zbořili hradby Ásgardu. Gullveig pochopila, že válka s Ásy je úplně k ničemu, a vydala se s hrstkou odpadlíků do hor. Neměla v úmyslu se s Ódinem a jeho lidmi o runy podělit, a tak vyhledala mrazivé obry, kteří žili na dalekém severu, a spojila se s nimi.

Mraziví obři byli krutá rasa, přímí potomci Ymiho. Ásy svorně nesnášeli, protože je vyhnali na sever a okradli je o jejich právoplatné dědictví – nový svět vybudovaný z Ymiho odkazu. Vany nesnášeli zrovna tak, ale o něco míň, protože uznávali Chaos a oheň, jenž proudil Vanům v žilách. Gullveig proto vyslechli a hned po její nabídce skočili. Na rozdíl od Ásů to byla matriarchální společnost – neměli problém s ženskou autoritou. Gullveig se s nimi podělila o svou magii a oni ji na oplátku naučili všechno, co věděli o lovu, rybaření, zbraních, lodích a přežití na nehostinném severu.

Díky Gullveig získali větší vliv, moc i sílu. A oproti Ásům a Vanům jich bylo docela hodně. Zbudovali si pevnosti v horách, do ledovce vyhloubili údolí a vytvořili cesty.

Někteří se ze severu přesunuli do Železného hvozdu, co by kamenem dohodil od Idské pláně, na níž stál Ásgard. Díky runám od Gullveig dokázali dle potřeby měnit podobu. Když vyráželi na lov, stávali se vlky, když chtěli špehovat nepřátele, proměnili se v ptáky. Útočili na Ásy i Vany a den ode dne byli krutější a zákeřnější. Nakonec Generálovi došlo, že se musí s Vany spojit, jinak obě rasy podlehnou této nové, neočekávané hrozbě.

Jenže po desetiletích konfliktu mezi oběma stranami nezůstal ani ždibec důvěry. A jak měli udržet mír, když si navzájem nevěřili? Ódin přišel se zdánlivě prostým řešením.

„Uděláme výměnu,“ navrhl. „Vaši lidé a vaše vědomosti za naše. Když budeme spolupracovat, můžeme se navzájem mnohému přiučit. A pokud se některá ze stran rozhodne tu druhou zradit, učiní tak s vědomím, že ti druzí mají ve své moci rukojmí.“

Znělo to rozumně. Vanové na výměnu přistoupili. Dají Ódinovi runy, zatímco on se s nimi podělí o umění války a poskytne jim vůdce, kteří je naučí řádu a disciplíně.

Po dlouhém vyjednávání Vanové za svou stranu vyslali Njörda, Muže Moře, a jeho děti Freye a Freyu. Výměnou za to dostali Mímiho Moudrého, Ódinova strýce, dobrého přítele a důvěrníka, a pohledného mladíka jménem Höni (přezdívaného „Mlčenlivý“ v naději, že mu to jednou dojde a zavře kušnu), kterého Ódin vybral ne pro jeho schopnosti, ale právě naopak proto, že až dojde na nevyhnutelné, bude Ásům chybět nejméně.

Nějakou dobu to fungovalo krásně. Tři hosté vzdělávali Generála v umění run – šestnácti písmen Starého písma. Nejprve ho naučili je číst a psát, čímž mu zajistili místo v historii. Potom přišla na řadu okultnější stránka run – jejich jména, jejich verše a prstoklady. Každý z Vanů měl jednu konkrétní runu, která vládla jeho podstatě. Právě z ní čerpal dotyčný svou moc a umožňovala mu nakládat s ostatními runami v souladu s jeho osobností. A tak Ódin předal nově nabyté vědomosti ostatním Ásům a přidělil jim runy odpovídající jejich vlastnostem. Svému synovi Thórovi věnoval Thurisaz, trnitou runu, symbol síly a ochrany. Thórova žena Sif dostala Jera, runu plodnosti a hojnosti. Týr, velitel Ódinovy armády, získal Teiwaz, runu válečníka. Baldr Sličný, Ódinův nejmladší syn, měl Fehu, zlatou runu úspěchu. A sobě věnoval Ódin runy hned dvě – Kaunaz, plamen – o tom víc později – a Raido, poutníka, na první pohled celkem skromnou runu, díky níž měl však přístup na místa, kam se ostatní neodvážili – dokonce i do říše mrtvých a na hranice Pandaemonia.

V táboře Vanů mezitím Mími a Höni získávali čas, špehovali, odhalovali všechna tajemství Vanů a šířili lživé informace o Ódinovi, Ásech a jejich strategii. Mími byl dost chytrý na to, aby mu to načas prošlo, ale ne dost chytrý na to, aby někoho skutečně převezl. A Höni sice vypadal věrohodně, nicméně kdykoli otevřel pusu (což dělal často a s chutí), jen Vany utvrzoval v podezření, že je mnohem nanicovatější, než by se na první pohled mohlo zdát.

Jasně, že to ti pitomci pohnojili. Dalo se to čekat. Ódin tehdy ještě nebyl ani zdaleka tak mazaný intrikán jako později. Ale už tehdy byl nelítostný. Když něco chtěl, neštítil se jít přes mrtvoly. Klidně mrtvoly přátel. Musel vědět, že těm dvěma podepsal rozsudek smrti. Jen si na to hezky vzpomeňte, kdybyste měli někdy náhodou dojem, že je Stařec na straně těch dobrých. Vzpomeňte si, jak se vydrápal na vrchol. A nikdy se k němu neotáčejte zády, leda byste na sobě měli kroužkovou zbroj.

Vanům nakonec došla trpělivost. Začali své nové přátele podezřívat. A Höni si dál pouštěl pusu na špacír. Vanové si uvědomili, že Ódin z dohody vytřískal mnohem víc. Získal tajemství run a na oplátku jim nedal vůbec nic. Naopak mezi ně poslal špeha a ňoumu, kteří je nic nového nenaučili.

V té době už bylo pochopitelně pozdě podmínky dohody upravovat. A tak Vanové ze vzteku uťali Mímimu hlavu a poslali ji po Hönim zpátky do Ásgardu. Ódin hlavu vzal a s pomocí run ji uchoval, ba dokonce jí propůjčil schopnost mluvit, takže se s ním Mími mohl podělit o všechno, co mezi nepřáteli zjistil. A tak se z Ódina Nelítostného stal Ódin Moudrý. Nikdo se mu neodvážil postavit a všichni ho milovali – snad jen s výjimkou Mímiho hlavy, kterou Ódin uložil do studeného potoka vedoucího přímo do řeky Snu.

Nakonec však Ódin za obětování Mímiho zaplatil. První splátkou bylo jeho oko, jež vyměnil za kouzlo na uchování Mímiho hlavy. A zbytek… k tomu se dostaneme později. Teď k tomu řeknu jediné: nevěřte orákulům. A nevěřte moudrým mužům – nesvěřujte jim špinavou práci.

Kdybych byl tehdy v Ásgardu já, ukradl bych ty runy, nenechal si setnout hlavu a ušetřil bych nás mnoha nepříjemností. Moudrost není všechno. K přežití potřebujete trochu té lsti. Chaosu. Musíte být úskoční. A to já jsem (mohu-li soudit). Jako špeh Ásů bych byl ve svém živlu. Já bych Vany něco málo naučil. Mími Moudrý nebyl moudrý dost. Höni Mlčenlivý měl držet zobák. A Ódin si měl uvědomit, že dokonalý Řád se nikdy neohne. Stojí jako sloup, dokud se nezlomí, a proto jen zřídka vydrží delší dobu. Tehdy to Generál ještě nevěděl, ale ve skutečnosti potřeboval přítele. Přítele, který by měl dostatečně pružnou morálku a dokázal se brodit bahnem, zatímco by si Ódin hrál na svatého a udržoval Řád…

V podstatě potřeboval mě.

LEKCE TŘETÍ

Krev a voda

Nevěřte příbuzným.

Lokabrenna

JÁ NETVRDÍM, ŽE ÓDIN STVOŘIL SVĚTY. Dokonce ani Ódin to netvrdí. Světy zanikly a znovu se zrodily už tolikrát, že nikdo přesně neví, kde se vlastně vzaly. Jenže Ódin je rozhodně formoval. Pro lidi ze světů středu se tahle moc rovnala božství. S Ásgardem a runami na své straně byl Stařec nezastavitelný. Vládl všemu od břehů Jediného moře až po řeku Sen a jeho protivníci – skalní a mraziví obři – možná ještě nebyli úplně poražení, ale rozhodně mohli jeho triumfální vzestup jen mlčky a trucovitě sledovat.

Jenže s mocí se pojí i zodpovědnost. A se zodpovědností přichází strach. A ze strachu se rodí násilí. A násilí probouzí Chaos…

A tady přichází na řadu moje maličkost. Nastražte uši. Nebo oči. Do té doby jsem žil v Chaosu, ve světě Pandaemonia. Čirý Chaos. Divoký Chaos. Neposkvrněný Chaos. Tomuto Chaosu vládl Zmatek ve své primární podobě, v podobě lorda Surta, Ničitele, Otce kouzel, Pána změny, původního pramene Ohně. Vanové byli jen zparchantělí potomci Ohně, kteří přežívali z drobků, co popadaly lordu Surtovi od stolu. Jenže já byl ztělesněním Ohně. Pravý syn Chaosu. Šťastný a svobodný.

No dobře, možná ne tak úplně svobodný. Ani šťastný. Lord Surt byl žárlivý vládce. Bezcitný a všepohlcující. Nedalo se s ním mluvit. Ze své podstaty byl jaksi neoblomný. Stejně tak byste se mohli pokusit dohadovat s vybuchující sopkou, bouří nebo neštovicemi. A my jsme byli beztvaré, nevinné bytosti, nepřátelské ke všemu, co leželo mimo hranice našeho světa. A Surt chtěl, aby to tak i zůstalo. Dokonalý Chaos, nezkažený formou, blaženě nespoutaný zákony bohů, lidstva nebo fyziky.

A já byl rebel – už to mám zkrátka v povaze. Zajímalo mě, co leží za hranicemi naší říše, jak vypadají světy, kde se střetávají Řád a Chaos, a občas dokonce existují bok po boku. Světy, jejichž obyvatelé mají stále stejný tvar a žijí a umírají, aniž by zakusili Oheň.

O bozích jsem pochopitelně věděl. Znepřátelené strany – no, většina z nich – odložily sváry stranou a přeživší oné války – celkem dvacet čtyři Ásů a Vanů – žili pospolu v Ásgardu. Nebylo to snadné soužití. Někteří z Vanů odmítli přijmout Ódina za svého vůdce a vydali se na sever, aby se připojili ke Gullveig. Jiní se spojili se skalními obry, další se zahrabali pod zem k trpaslíkům, jiní utekli do lesů, kde se ukrývali ve zvířecí podobě. A tak se staré runy rozlétly do všech stran a poztrácely. Rozdělily se mezi naše nepřátele a zdivočely jako obilí, z něhož se stane plevel.

Tohle zdivočení pochopitelně ovlivnilo celý Chaos. Runy pramení z Ohně, a kdykoli je Ásové a Vanové použili, kdykoli změnili podobu, vrhli runu na nepřítele, ponořili prsty do řeky Snu, sepsali příběh nebo jen vyřezali své jméno do kůry padlého stromu, ohromně tím Chaos pobouřili. Moje zvědavost rostla. Co jsou zač ti lidé, jejichž činy cítím i napříč světy? Jak to, že je vůbec vnímám, a vědí oni o mně?

Ta zbývající čtyřiadvacítka mezitím žila ve válkou poničené citadele Ásgardu. V jednom kuse se hádali a řešili malicherné spory. Snadné cíle pro kohokoli, kdo by chtěl usilovat o božství. Vesměs jsem je vídal jen skrze jejich sny, které byly upřímně směšně malé a bez fantazie, ale i tak mi poskytly námět k zamyšlení. Možná jsem si už tehdy uvědomoval, jak zoufale všichni potřebují přítele a jak moc bych jim mohl pomoct, kdyby jen odložili předsudky.

Generál v té době rád bloumal po světech ve své podobě Poutníka. Slepé oko, které musel obětovat runám, vidělo mnohem dál než to zdravé. Byl přímo posedlý objevováním a získáváním nových vědomostí. Cestoval ve Snu – v řece, která tvoří hranice naší říše a plyne po boku samotné Smrti, s níž odděluje tento svět od toho dalšího – a často sledoval naši říši z opačného břehu řeky, mumlal si zaklínadla a mžoural svým slepým okem.

Nevypadal tehdy nijak zvlášť působivě. Vysoký padesátník s rozcuchanými šedivými vlasy a páskou přes oko. Přesto jsem cítil, že je zvláštní. Zaprvé ovládal kouzla – primární oheň ukradený Chaosu, který lidé začali později nazývat magií a přistupovali k němu s pověrčivou bázní. Poznal jsem to z barev aury, co kolem něj vířila, a ze stopy, jakou po sobě zanechával. Byla stejně jedinečná jako otisk prstu. Záblesk ledňáčkové modři zářící proti bezútěšnosti skal a sněhu. Stejný otisk jsem vídal ve snech, které byly větší a jiskřivější než ostatní, a teď jsem ho skoro slyšel. Jeho jemný, vábivý hlas, jeho slova.

Loki, synu Laufey.

Synu Fárbautiho – plameni…

V Pandaemoniu jsme jména nepotřebovali. Samozřejmě jsem je měl – jako každý –, ale neměla nade mnou žádnou moc. A pokud jde o mou rodinu, no… démoni rodinu nemají. Můj otec byl blesk a matka hromádka suchého klestí (ne, to není metafora). Tak uznejte, že jsem nedostal do vínku ty nejlepší rodiče.

Ať tak či onak, plamen zkrotíte jen stěží. Je vrtkavý, nepředvídatelný. Nesnažím se vymlouvat nebo tak, ale zkrátka mám v povaze dělat potíže. Surt s tím měl počítat. A Ódin taky. Oba si o to koledovali.

Opustit říši Chaosu je pochopitelně zakázáno, jenže já byl mladý a zvědavý. Tolikrát jsem toho muže viděl, jak ze Snu nebo z druhého břehu civí do našeho světa a spřádá svá primitivní kouzla. Popravdě mi ho bylo skoro líto. Jako žebráka, co si ve tmě hřeje ruce nad sirkou, zatímco já sedím v teple u ohně. Tenhle žebrák však navzdory hadrům a prochladlým rukám vypadal urozeně. A právě to mi prozradilo, že je mu souzeno se dříve či později stát králem. Obdivoval jsem jeho aroganci. A zajímalo mě, jak trůn získá. A tak jsem se jednoho dne vzepřel Surtovi a všem zákonům Chaosu, odložil jsem svou ohnivou podobu a vydal se do světa.

Na chviličku mě to rozhodilo. Obklopovalo mě příliš mnoho vjemů a všechny neznámé. Viděl jsem barvy, ve vzduchu jsem cítil síru a sníh a před sebou jsem spatřil tvář toho muže zahaleného kouzly od hlavy k patě. Mohl jsem si zvolit jakoukoli podobu, mohl jsem se stát zvířetem, ptákem nebo se zhmotnit jen jako plamen. Jenže já si vybral tu, kterou možná znáte. Podobu mladíka s rudými vlasy a jistým je ne sais quoi.

Muž na mě hleděl s úžasem (a odvažuji se tvrdit, že i s obdivem). Věděl jsem, že prohlédl mou lidskou schránku a spatřil dítě Ohně ukrývající se pod ní. Démona, chcete-li. Ačkoli upřímně, démon a bůh je v zásadě totéž. Záleží jen na úhlu pohledu.

„Jsi skutečný?“ zeptal se konečně.

To je samozřejmě dost relativní pojem. Všechno je svým způsobem skutečné, chápejte, dokonce i (možná obzvlášť) sny. Nebyl jsem zvyklý mluvit nahlas. V Chaosu jsou podobné věci zbytečné. Stejně tak jsem nepočítal s tím, jaký vliv na mě okolní svět bude mít – zvuky (vítr, křupání sněhu, dupání polárního zajíce na svahu nedalekého kopce), tvary, barvy, chlad, strach…

Strach? Jo, asi to byl strach. Byla to moje první skutečná emoce. Chaos je ve své nejryzejší podobě emocí zcela prostý. Řídí se čistě instinktem. Ryzí Chaos je bezmyšlenkovitý. Proto se zhmotňuje jen tváří v tvář nepříteli a přijímá podobu odvozenou od jeho myšlenek. Stává se ztělesněním nepřítelových nejhlubších obav.

I tak ale pro mě bylo zajímavé – byť trochu klaustrofobické – přijmout hmotnou podobu a udržet se v ní, navzdory všem omezením. Byla mi zima, oslňovalo mě světlo a ze všech stran na mě útočily rozličné vjemy.

Zkusmo jsem si protáhl končetiny a pokusil jsem se promluvit. Fungovalo to. Zpětně si ale říkám, že bych asi zapadl lépe, kdybych si rovnou vyčaroval i oblečení.

Zachvěl jsem se. „Gogu a Magogu, to je ale kosa. Vážně mi chceš tvrdit, že tady vy lidi žijete dobrovolně?“

Upřel na mě zrak svého jediného oka. Modrý, chladný a nijak zvlášť laskavý. Z jeho aury nečišel žádný strach, jen obezřetnost a prohnanost.

„Takže ty jsi Loki, je to tak?“ prohodil.

Pokrčil jsem svými novými rameny. „Co je to jméno? Nazvi růži jiným jménem a bude pořád vonět stejně růžově a panensky. A když už jsme u toho, nemohl bys mi půjčit něco na sebe…?“

Vytáhl z vaku kalhoty a tuniku. Obojí páchlo po koze. Oblékl jsem se a znechuceně nakrčil nos. Můj nový známý se mezitím představil jako Ódin, jeden ze synů Borových. Pochopitelně jsem o něm už slyšel. Jeho kariérní postup jsem zpovzdálí sledoval. Stejně jako jeho sny. Nedalo se říct, že bych z něj byl úplně paf, ale jeho ambice a chladnokrevnost měly rozhodně potenciál.

Promluvili jsme si. Vysvětlil mi své postavení Generála v Ásgardu, vykreslil mi moc hezký obrázek citadely a jejích obyvatel, mluvil o světech, které by bylo možné dobýt a co by se tím dalo získat, a potom přešel k tématu možného spojenectví s mým lidem proti mrazivým obrům, zběhlým Vanům, Gullveig-Heid a náčelníkům z vnějších světů.

Neubránil jsem se smíchu. „Tak o tom dost pochybuju.“

„Proč?“

Vysvětlil jsem mu, že lord Surt není zrovna typ na uzavírání spojenectví. „Nesnáší všechny cizince. Pohrdá jimi. Slovo ‚xenofobní‘ ho ani zdaleka nevystihuje. Už to, že jste se zrodili z ledu, je dost velké minus, a navrch k tomu jste rasa, která vstoupila do světů nahá a pokrytá kravskými slinami. S někým takovým by se nikdy nespojil.“

„Ale kdybychom si mohli promluvit…“ zkoušel Ódin.

„Surt nemluví. Je to přírodní živel. Rozkládá Řád na všech úrovních a ve všech podobách. Nenávidí vás všechny stejně nestranně. Od nejmocnějšího náčelníka po nejtitěrnějšího mravence. Urážíte ho už jen tím, že žijete a vnímáte. Nedá se obměkčit. Nedá se s ním vyjednávat. Pokud máš jen špetku zdravého rozumu, budeš se mu klidit z cesty.“

Ódin zamyšleně nakrčil čelo. „Ale ty jsi přišel.“

„Byl jsem zvědavý, za to se snad nestřílí.“

Samozřejmě to nechápal. K Chaosu se dostal nejblíž jen skrz Sen, jeho prchavého sourozence. A primitivní lidé si své bohy vždycky představují jako sebe samé. Například jako náčelník s mentalitou válečníků. Bylo mi jasné, že Ódin, i přes svou očividnou inteligenci, nikdy nepochopí rozpětí a velikost Chaosu – snad až při zániku světů, ale to už bude stejně pozdě.

„Budu vládnout všem světům,“ oznámil mi. „Mám moc, zlato, runy. Mám ty nejlepší bojovníky, jaké kdy světy spatřily. Mám Slunce a Měsíc. Mám bohatství trpaslíků…“

„Lord Surt si na hmotné statky nepotrpí,“ utnul jsem ho. „Bavíme se tu o Chaosu. Neplatí tu žádná pravidla ani zákony. Nic nemá tvar. Nic nesetrvává ve stejné podobě. To, na čem ti tolik záleží – zlato, zbraně, ženy, bitvy –, všechno, co jsem ve tvých snech viděl, pro něj nic neznamená. Pro Surta je to všechno jen kosmické smetí. Trosky, které vyvrhl příliv.“

„Zapomeň na chvíli na Surta,“ řekl. „Možná máš pravdu. Ale co ty? Někdo jako ty by se mi docela hodil.“

„To rozhodně. Ale co bych z toho měl?“

„No, v prvé řadě svobodu. Svobodu a příležitost.“

„Svobodu? Ale no tak. Myslíš, že nejsem svobodný?“

Zavrtěl hlavou. „A jsi snad? Všude kolem nás jsou světy, které můžeme objevovat a formovat, a ty přitom musíš zůstat v tom jediném. Jsi vězněm toho Surta, ať už je to kdokoli.“

Pokusil jsem se mu to vysvětlit. „Chaos je jako… líheň stvoření. Všechno ostatní je jen odvozenina. Kdo by chtěl žít v žumpě?“

„Raději král v žumpě,“ odvětil, „než otrok v paláci.“

Jak vidíte, se slovy to ten prevít vážně uměl. A pak mi začal vyprávět o světech, které navštívil. O světě obývaném lidmi, kteří už teď Ásgarďany uctívali jako bohy, o trpaslících těžících zlato a drahokamy ve tmě, o stromu světa, Yggdrasilu, o jeho kořenech v podsvětí a koruně v oblacích Ásgardu, o mrazivých obrech, o Jediném moři a o vnějších světech. Všechno to máme na dosah, tvrdil. Všechno je nové a všechno to můžeme spálit. A všechno by to prý mohlo být moje, nebo bych se mohl vrátit do Chaosu a strávit věčnost leštěním Surtových bot…

„Co ode mě chceš?“ zeptal jsem se.

„Potřebuji tvé schopnosti,“ opáčil Ódin. „Vanové mi věnovali své vědomosti, ale runy nejsou všemocné. Vybudoval jsem tento svět z krve a ledu. Dal jsem mu runy a smysl. A teď musím ochránit, co jsem stvořil, nebo sledovat, jak to znovu sklouzne do anarchie. Řád však sám o sobě nepřežije. Jeho zákony jsou příliš tvrdé, nepružné. Řád je jako led, pod kterým život ustrne. Když teď mezi Ásy a Vany opět zavládl mír, pokryje nás led. Přijde stagnace. Mé království upadne do temnoty. Nemůžu porušovat vlastní zákony. Ale potřebuji mít na své straně někoho, kdo je bude porušovat za mě, když bude třeba.“

„A co že z toho budu mít?“

Zakřenil se. „Proměním tě v boha,“ slíbil.

Bůh.

No, autorizovanou verzi proroctví jste už viděli, že ano? Ódin si zcela bez zábran připisoval zásluhy za stvoření světů a zrození lidstva. Neboli:

Z jilmu a jasanu, ze dřeva toho

lid první se zrodil

Jeden mu vdech duši, druhý řeč,

třetí vlil oheň do žil.

Lidé často předpokládají, že ten třetí, ten s ohněm, byla moje maličkost. Upřímně jsem se dopustil ledasčeho, ale lidi si na svědomí nevezmu. V tom jsem prsty neměl. Ani v ničem, co s nimi jakkoli souvisí. Ať už se zrodili z čehokoli, rozhodně to nebylo ze stromů a za přispění mé maličkosti. A ať už mělo orákulum na mysli cokoli, nemělo by se to brát tak doslova. Přesto se z toho stala oblíbená historka, která Ódinově bující pověsti tatínka nás všech, nijak neuškodila.

Ale zpátky k našemu příběhu a Ódinovu slibu božství.

No…

S Chaosem měl asi pravdu, to jsem musel uznat. Nezávislost má svoje výhody. V Pandaemoniu bych byl vždycky jen jiskra ve výhni, plamínek v požáru, kapka v moři roztavených snů. V Ódinově novém světě jsem mohl být čímkoli. Nositelem změny, buřičem, strůjcem zázraků. Bohem.

Což znělo sice lákavě, ale…

„Samozřejmě by ses už nemohl nikdy vrátit,“ dodal Ódin.

Taky mě to napadlo. Měl pravdu. Chaos se možná neřídí přímo pravidly, ale určité zákony tam platí a já dobře věděl, jak tamní vládci nakládají se všemi, kdo se je opováží porušit. Přesto…

„Jak by se to vůbec dozvěděli? Sám jsi řekl, že jsem jen kapka v moři.“

„Pochopitelně bych z tvé strany potřeboval nějaké záruky, jako projev dobré vůle,“ smlouval Ódin. „Zkus se na to podívat z mé strany. Už tak bude dost těžké Ásům vysvětlit, odkud ses vzal. Musím si být jistý tvou oddaností, než ti otevřu brány Ásgardu.“

„Ovšem,“ přikývl jsem.

Ale prosím tě, uchechtl jsem se v duchu. Oddanost, čest, pravda, dobrá vůle – to všechno spadá pod křídla Řádu. Děti Chaosu nemají pro podobné koncepty ani využití, ani pochopení.

Stařec mi ale četl myšlenky. „Nechci tvé slovo,“ dodal. „Něco mi však dát musíš. Znamení spojenectví.“

Pokrčil jsem rameny. „Jaké znamení?“ zajímalo mě.

„Tohle,“ řekl Ódin a v tu ránu se mi paží prohnala sžíravá bolest. Cosi mě srazilo na zadek do sněhu. Všude kolem vířily barvy. Později jsem se dozvěděl, že tomuhle lidé říkají bolest. Ale už v tu chvíli jsem věděl, že se mi to nelíbí.

„Co to u Pandaemonia bylo?“

Ve své ohnivé podobě jsem bolest nikdy nezakusil. V mnoha ohledech jsem byl vlastně dost nevinný. Pochopil jsem však, že se jedná o jakýsi útok. Vrátil jsem se do své původní podoby a chystal jsem se skočit zpět do Pandaemonia.

„To bych na tvém místě nedělal,“ varoval mě Ódin. „Máš na sobě mé znamení. Mé kouzlo. Jsme bratři, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Znovu jsem se zhmotnil a znovu – zatraceně – úplně nahý. „Já nejsem tvůj bratr,“ zavrčel jsem.

„Jsme spojení krví,“ trval na svém Ódin. „Nebo jsme spojení kouzlem, jak je libo.“

Dotkl jsem se paže. Pořád bolela. Na nové růžové kůži zářila světle fialová značka, jakési tetování. Bolest už ustupovala, zato tetování ve tvaru zlomené větvičky zůstalo.

„Co je to? Cos mi to provedl?“

Ódin se posadil na balvan. Ať už udělal cokoli, stálo ho to hodně sil. Jeho barvy výrazně vybledly a ve tváři byl skoro bílý.

„Můžeme tomu říkat odznak věrnosti,“ řekl. „Všichni mí lidé je teď mají. Vanové nás naučili jejich jména a využití. Tvoje se jmenuje Kaunaz, plamen. Celkem trefné, když vezmu v potaz tvou démonickou podstatu.“

„V tomhle světě a tomhle těle ne. Tvá podoba určuje tvé schopnosti.“

„Ty prevíte. Věděl jsi, že se to stane,“ vyčetl jsem mu.

Table of Contents

Předmluva

Kniha první

Lekce první

Lekce druhá

Lekce třetí