DAVID JP PHILLIPS

ŠEST LÁTEK, KTERÉ VÁM ZMĚNÍ ŽIVOT

Copyright © David JP Phillips, 2022 by agreement with Enberg Agency in cooperation with Andrew Nurnberg Associates Prague s. r. o.

Original Swedish title: SEX SUBSTANSER SOM FÖRÄNDRAR DITT LIV

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-618-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-619-6 (mobi)

ÚVOD

Občas si něco hodně přejete a pak to taky dostanete – jenomže úplně jinak, než jste čekali!

Pro mě se všechno změnilo jednoho pošmourného podzimního dne. Vyšli jsme si tehdy s mou ženou Mariou na malou procházku, a zrovna když jsme šli přes most, z čista jasna mě zasáhl pocit, jaký jsem dosud nikdy nezažil. Zastavil jsem se – ten šok mě totiž úplně ochromil. Maria se na mě podívala, naklonila hlavu na stranu tak, jak to často dělává, a zeptala se: „Co je ti, miláčku?“ Snažil jsem se jí to rozpoložení, které mě opanovalo, co nejlépe popsat. Trochu překvapeně se zasmála a pronesla: „Mně to připadá jako štěstí.“ O pět minut později mě onen pocit přešel a zase se vrátila ta temná prázdnota, na kterou jsem byl zvyklý. V tu chvíli jsem si uvědomil, že si vlastně vůbec nepamatuju, že bych se jako dospělý někdy předtím takhle nějak cítil. Náš příběh ale vlastně začíná ještě o něco dřív.

Několik měsíců předtím jsem byl v Göteborgu, jako obvykle na přednáškovém turné. A přednášel jsem o komunikaci, což jenom zvyšuje trapnost toho, o čem se vám chystám vyprávět. Po skončení první části přednášky jsem vyhlásil přestávku. Zůstal jsem sedět u počítače a nic konkrétního nedělal. To je taková taktika, kterou my, lektoři, občas o přestávce praktikujeme v naději, že k nám někdo přijde, poplácá nás po rameni a vysekne nějakou lichotku. Je to příjemný způsob, jak si dodat trochu energie pro druhý poločas. A opravdu, koutkem oka jsem zahlédl, jak se ke mně blíží nějaká žena. Ovšem její váhavá chůze a způsob, jakým opatrně vstupovala do mého osobního prostoru, dávaly jasně najevo, že to, čeho se mi dostane, rozhodně nebude kompliment. A taky že nebyl: „Jen jsem si říkala, že byste asi měl vědět, že ve všech svých příkladech soustavně používáte namísto jména naší firmy jméno našeho konkurenta.“ Nejraději bych se na místě propadl… Jak se to jen mohlo stát? Jsem přece zkušený řečník. Každičké slovo, než ho pustím ven, pečlivě zvažuji. Jenomže něco podobného se mi v poslední době přihodilo už poněkolikáté.

Když jsem se o něco později vracel vlakem domů, zoufale jsem přemítal: „Moje kariéra je v háji! Když už ani nevím, co říkám, jak vůbec můžu o něčem mluvit?“ Tahle příhoda v Göteborgu byla tou pověstnou poslední kapkou. Objednal jsem se k našemu rodinnému lékaři. Zase.

„Davide, co jsem ti říkal minule?“ V jeho hlase byla patrná výčitka. „Když jsi tu byl před dvěma lety, stěžoval sis na cukání v obličeji. Tehdy jsem ti řekl, že to je stresem a že bys měl zpomalit, nenabírat si toho tolik, víc odpočívat a vůbec se o sebe víc starat. Pak ses vrátil vloni a stěžoval sis na problémy se žaludkem a se srdcem. Zopakoval jsem ti totéž. A teď jsi tu zas a pro změnu si stěžuješ na to, že ti stres způsobuje neurologické potíže! Jak ti to k čertu mám vysvětlit, abys mě vůbec začal poslouchat? Jestli se sebou nezačneš hned teď něco dělat, může tě stres dostat do problémů, ze kterých už by ses taky vůbec nemusel vyhrabat. Podle mě budeš potřebovat alespoň tři roky na to, aby ses dal do pořádku – a nedá se to nijak urychlit, takže ať tě ani nenapadne se o něco takového pokoušet!“

Se sklopenýma ušima a slzami na krajíčku jsem vzal své dříve neporazitelné já domů, rovnou do postele. Z ní jsem nakonec nevylezl po celé následující dva měsíce. V plné síle na mě dolehla deprese a já se dostal tak hluboko jako ještě nikdy. Léto 2016 jsem kompletně probrečel. Každý den mi připadal ještě zbytečnější než ten předchozí. Všechno mě nudilo. Pamatuju si, že to jediné, co jsem pravidelně dodržoval, byla večerní modlitba za to, abych se ráno už nemusel probouzet a mohl se odebrat k věčnému spánku. Tolika lidem na mně záleželo, tolik lidí mi chtělo pomoci, ale k ničemu to nevedlo. Takhle to pokračovalo až do jednoho dne na sklonku léta. Tehdy mi Maria řekla něco, co mi změnilo život a co mě nasměrovalo k vytvoření prvního a nejdůležitějšího nástroje, na jehož základě jsem pak vystavěl celý svůj kurz sebeřízení a taky tuhle knihu – mám na mysli svoji tabulku stresu.

Teď bych se rád vrátil k větě, kterou tato kniha začíná: „Občas si něco hodně přejete a pak to taky dostanete – jenomže úplně jinak, než jste čekali!“ Působím jako mezinárodní lektor, kouč a pedagog. Až do této chvíle jsem se celý svůj dospělý život věnoval svému oboru, kterým je komunikace založená na poznatcích z neurovědy, biologie a psychologie. Sedm let jsem spolu se svým týmem sledoval 5 000 lektorů, moderátorů a přednášejících; za tu dobu se nám povedlo identifikovat 110 různých způsobů vzájemné komunikace. Dva roky jsem strávil psaním vůbec nejsledovanější přednášky pro konferenci TEDx o síle vyprávění příběhů, ve které jsem jako jeden z prvních lidí v historii aktivoval u posluchačů specifické neurotransmitery a hormony tím, že jsem jim vyprávěl různé příběhy. Rozhodně vás tu nechci podrobně seznamovat se svým životopisem; chci spíš zdůraznit, že navzdory všem těmhle nástrojům, technikám a metodám se mi tehdy dařilo dosahovat u mých klientů jen zhruba sedmé úrovně z deseti. Co chybělo k tomu, aby se dostali až na tu nejvyšší, desátou úroveň? Vždyť jsem jim přece dával všechno! Bylo to tak frustrující. Skoro deset let jsem se potuloval po světě a hledal klíč, díky němuž bych mohl lidem, kterým jsem přednášel, trénoval je a koučoval, pomoci opravdu maximálně využít jejich potenciál. Přesto mi ale úspěch, o kterém jsem věděl, že je možný, unikal. Tedy přinejmenším do chvíle, než jsem ten klíč našel tam, kde jsem to nejméně čekal.

Neschovával se v žádné knize ani ho nevlastnil žádný odborník – ten klíč byl schovaný ve mně. Rozhodně nechci tvrdit, že tam byl od nepaměti nebo že jsem se po celou dobu nacházel tam, kde bych ho byl mohl najít. Ne, v mém případě to bylo tak, že než se mi tenhle klíč zjevil, musel jsem si projít víc než desetiletým obdobím plným zoufalství a opakujících se sebevražedných myšlenek a navíc také létem, které jsem v absolutní tmě kompletně probrečel. Teprve potom přišlo těch pět minut štěstí na mostě a pak se klíč vynořil z vody jako legendární Excalibur. Ale tehdy jsem si ještě neuvědomil, že jsem ho vlastně našel.

Vraťme se teď k onomu mostu a mým pěti minutám štěstí. Bylo to, jako bych poprvé viděl barvy nebo vnímal vůně. Určitě si dokážete představit, jak silný ten pocit byl a jak moc mě motivoval k tomu, abych si ho, jakmile pominul, chtěl co nejdříve znovu zopakovat. Ten prožitek ve mně zažehl jiskru, nebo spíš vyvolal sopečnou erupci. Pak už mě prostě nedokázalo nic zastavit! Vzpomínám si, že jsem se hned po návratu z té procházky rozběhl do kanceláře, abych si sepsal všechno, co jsem v poslední době dělal a co by mohlo být příčinou té neobyčejné zkušenosti. Sáhl jsem po nástroji, který dokáže vyřešit každý problém na světě – po Excelu – a zanesl do něj všechny věci, které jsem dělal, kolik toho bylo a v jakých konkrétních časech. Zcela nepřekvapivě ta jiskra nastartovala mou energickou, maniakální stránku a já pět dní téměř nespal. Během té doby jsem prošel nespočet odborných studií a knih, o nichž jsem předpokládal, že by mi mohly pomoci, dělal si poznámky na tabuli, praktikoval brainstorming a v Excelu si vytvářel podrobné časové rozpisy. Když se mi občas přece jen povedlo usnout, stejně jsem se vždycky zhruba o hodinu později probudil, jen abych pokračoval ve svém zběsilém studiu sebeřízení. Během těch pěti dnů jsem vypracoval něco, co se mělo stát mou spásou – recept na můj „život 2.0“.

V průběhu dalších několika měsíců jsem pokračoval v uplatňování toho, k čemu jsem dospěl, a pak, asi o měsíc později, zase udeřil blesk a já si prožil 10 minut štěstí, po nichž zakrátko následovalo 20, 40 a nakonec i 60 minut. Minuty přešly do hodin, hodiny do dnů a v lednu následujícího roku, asi šest měsíců po mém prvotním prozření na mostě, se pomyslná bilance změnila a já zažil tolik světlých okamžiků, kolik předtím bylo těch temných. Byl to ten nejlepší rok, jaký jsem kdy prožil. Připadal jsem si, jako bych dostal do rukou klíče od kouzelné říše divů. Zažíval jsem nekonečný sled chvějivého vzrušení a slz radosti.

Protože jsem od přírody zvídavý, začal jsem své klienty učit techniky a postupy, které jsem aplikoval sám na sebe, a tehdy se to stalo: pochopil jsem, a tentokrát už na zcela vědomé úrovni, že jsem konečně našel onen klíč, který jsem tolik let hledal. Klienti, které jsem koučoval a učil, dělali rychlejší pokroky a dařilo se jim plně využívat svůj potenciál ve vedoucích rolích či v rolích učitelů, lékařů, řečníků nebo obchodníků. To ale pořád ještě nebylo všechno. Začal jsem si totiž všímat toho, že jako jednotlivci i jako sociálně zakotvené lidské bytosti rostou rovněž v osobním životě. Fakticky se dostávali až na tu desátou úroveň. Ukázalo se, že mé vlastní poznatky a zkušenosti fungují i pro ostatní! A tenhle klíč, nebo spíš tyhle klíče, vám chci předat právě v této knize. Seznámím vás se svými vlastními zkušenostmi, s poznatky, které jsem získal od desetitisíců lidí po celém světě, které jsem koučoval a učil self-leadershipu, a přiblížím vám i odborné studie, z nichž jsem ve velké míře vycházel. Slibuji vám, milí čtenáři, že pokud se naučíte používat ty nejdůležitější techniky a nástroje z této knihy a pokud budete jejich každodennímu procvičování a praktickému uplatňování věnovat potřebný čas, tak se během šesti měsíců dopracujete k takové verzi sebe samých, jakou jste už dlouho, dost možná ještě nikdy, nezažili, a podobně budete vnímat i svět okolo sebe.

Koncept self-leadershipu neboli sebevedení či sebeřízení budu na následujících stránkách zmiňovat často. Právě umění, jak se naučit vést sebe sama, je totiž zásadním tématem této knihy. Dozvíte se, jak si v sobě kdykoliv vyvolat takové emoce a stavy, jaké zrovna potřebujete nebo chcete. Pokud se například budete chystat na schůzku, která bude vyžadovat rozhodné jednání, může její výsledek do značné míry záviset na tom, s jak silnou sebedůvěrou k ní dokážete přistoupit. Z pohledu šesti látek, které si v této knize rozebereme, by to tedy znamenalo, že výsledek závisí na tom, zda se před započetím takové schůzky rozhodnete zvýšit, nebo naopak snížit svou hladinu testosteronu a dopaminu.

Teď si možná říkáte, jak souvisí sebevedení s běžným vedením. Setkali jste se někdy s někým, kdo se vyznačoval skutečně působivým sebevedením, tedy s někým, kdo dokázal vždy a za každé situace volit své nejlepší já, a to jak ve vztahu k vám, tak ve vztahu k ostatním lidem i k sobě samému? Někdo s takovým stupněm sebepoznání a sebevedení se téměř automaticky stane přirozeným vůdcem, a to v jakékoliv skupině. Takové osobnosti lidé následují ne proto, že by museli, ale proto, že chtějí. Opakem je pak ten, komu je vedení sebe sama cizí a jehož emoce jsou nevyrovnané. Někdo, kdo jen reaguje, místo aby jednal. Takový člověk v ostatních často vyvolává spoustu úzkosti a lidé, kteří ho následují, tak nečiní proto, že by chtěli, ale proto, že musejí.

ČÁST 1:

JEDEN ANDĚLSKÝ KOKTEJL, PROSÍM!

Sedíte na barové židli. Její trochu ošoupaná kůže vypovídá o mnoha myšlenkách, které se na ní různí jedinci v průběhu let pokoušeli otupit alkoholem. Jistě se tu i dost oslavovalo, i když možná ne tolik. Voní to tu podobně jako v mnoha jiných barech: trochu štiplavě a jakoby starodávně. Lehce se nakloníte přes bar a za chvilku navážete oční kontakt s barmanem. „Jeden andělský koktejl, prosím!“ Barman se na vás podívá, v očích zvědavost. „Páni! Taky míříte na ten večírek? Jasně – jak byste to chtěl namíchat?“ Řeknete mu, že byste rádi trochu motivace a taky krapet zvednout náladu. „Viděl bych to na dopamin a serotonin, prosím.“ Ve chvilce se barman vrací se sklenicí, kterou vám obřadně podává na zlatém podnose. Je to mimořádně krásná sklenice na martini, ovšem na dřevěném míchátku v koktejlu není napíchnutá obligátní zelená oliva, ale kousek čerstvého žlutého ananasu. „Tak ať vám chutná!“

Představte si, že by se to, co cítíme, dalo takhle snadno změnit! Představte si, že by stačilo odskočit si z domova do baru za rohem, objednat si konkrétní emoci, zaplatit, dát si drink a s novým pocitem v těle si zase odkráčet domů! A teď si představte, že by to mohlo být ještě jednodušší! Představte si, že máte v mozku chemickou továrnu, která dokáže vyrobit šest látek, jež můžete podle libosti kombinovat a využívat pro vyvolání konkrétních emocí, kdykoliv chcete – a to všechno úplně zadarmo! Jenomže vy přesně takovou možnost opravdu máte! A já vás chci v téhle knize naučit, jak si takové schopnosti osvojit; chci, abyste se stali svými vlastními barmany a podle sebe se mohli, kdykoliv budete chtít, rozhodovat, jak se chcete cítit. Kdy chcete sršet energií a být plní dopaminu a noradrenalinu? Kdy chcete být plně přítomní s plnou nádrží oxytocinu? Kdy chcete být v pohodě, napumpovaní serotoninem? Kdy chcete být v euforii, plní endorfinů, a kdy se chcete cítit sebevědomě a překypovat testosteronem?

Je zvláštní, ale možná zase ne až tolik, že v naší společnosti je mnohem více lidí, kteří si namísto andělského objednají raději ďábelský koktejl, což v logice této metafory znamená vystavit se působení dlouhodobého a intenzivního stresu, kterému v ideálním případě předchází úzkost, zklamání a nikam nevedoucí přemílání myšlenek. Takový stav se často popisuje jako život v odstínech šedi, prostý jakýchkoliv emocí – jako by člověk žil uvnitř jakési bizarní bubliny, v níž se každý den podobá tomu předchozímu a život jen tak dál a dál plyne bez sebemenších výbuchů radosti. Přehnaná a dlouhodobá konzumace ďábelských koktejlů ale může vést až k tomu, že tento stav přeroste v dysforii, úzkost a dlouhodobé deprese. Člověk by si mohl položit otázku, co lidi vede k tomu, že chtějí ďábelské koktejly vůbec konzumovat. Podle mě za tím stojí tři hlavní důvody (i když samozřejmě existují i další):

• Prvním a hlavním důvodem je to, že je nikdo nenaučil nic lepšího. Vypadá to, že ve škole se tahle témata, která přitom jsou možná tím nejdůležitějším, co se můžeme o životě naučit, vůbec neprobírají: co jsou to emoce, jaké emoce prožívám zrovna já, jak emoce fungují – a hlavně, jak se je mohu naučit ovládat? Emoce přitom mají vliv na všechno, co děláme, což tyhle znalosti staví do mnohem důležitější role než všechny předměty, které se ve škole vyučují.

• Druhým důvodem je společnost, kterou jsme si vytvořili; úspěch se v ní měří penězi a neustálá snaha získat víc má přednost před poklidnou spokojeností.

• Třetím důvodem je skutečnost, že se člověk často začne podobat lidem, jimiž se obklopuje. Pokud se vaši přátelé denně nalévají ďábelskými koktejly, protože se vystavují stresu, tlaku a špatným zprávám, porovnávají se s ostatními, neustále se honí za něčím lepším a jen zřídkakdy zažívají chvíle uspokojení, nemůžete se podivovat nad tím, že se nakonec ocitnete v podobném nastavení jako oni. Je to něco podobného jako pasivní kouření.

Když se mi podařilo překonat to chmurné období sklíčenosti, ukázaly se všechny ty nové znalosti, které jsem v jeho průběhu získal o svých emocích a jejich původu z pohledu biologie a neurověd, jako naprosto zásadní pro můj další posun. Ale i pokud se momentálně cítíte dobře, nebo dokonce skvěle, můžete se díky poznatkům z této knihy začít dívat na svět z nové a užitečné perspektivy a stát se tak o něco lepším člověkem, šéfem, partnerem, kamarádem nebo rodičem. Na každém mém kurzu se vždycky najde někdo, kdo řekne něco ve smyslu: „No, mně to přijde, jako kdybychom prožili půlku života a až pak se dozvěděli, co jsou to emoce, a že si je navíc můžeme sami vybírat!“ Jiný účastník to zase komentoval tak, že „je to jako dívat se poprvé na barevnou televizi“. Oběma při tom tekly z očí slzy. Na mě samotného ale asi nejvíc působí postřehy, které slýchám od různých rodičů. Naposledy mi jeden tatínek popisoval zážitek s šestiletým synem. Jeho Theodor měl zrovna velký záchvat vzteku a táta to hodně těžce nesl. Podařilo se mu ale synkovi vysvětlit, že se emoce dají navodit prostřednictvím myšlenek, které si člověk může sám vybírat, a navrhl mu, že by to mohli společně vyzkoušet. Theodor se na něj nadšeně podíval a souhlasil. A doslova po několika málo minutách mu na tváři zazářil ten největší úsměv, jaký si dokážete představit: „Tati, koukej, ono to fakt funguje, koukni se na mě, tati! Hele, jak jsem šťastný!“ Zkuste to udělat stejně, jako se to povedlo Theodorovi a jeho tátovi Joakimovi, a naučte své děti i puberťáky to, co se v této knize dozvíte. Představte si, jak by mohl vypadat svět, kdybychom my všichni pochopili, že emoce nás nedefinují; jde spíš jen o dočasné představy o nás samotných i o světě, který nás obklopuje. A tyhle myšlenky si můžeme sami svobodně vybírat!

Emoce si můžeme do značné míry vybírat prostřednictvím svých myšlenek; vznikají především díky procesu, při němž látky zvané neuromodulátory „pošťuchují“ určité neurony různými směry, a to má následně vliv na to, jakým způsobem pak různé emoce prožíváme. Kromě neuromodulátorů je ale do tohoto procesu zapojena spousta dalších faktorů. V lidském organismu pracuje celkem asi 50 různých hormonů a 100 neurotransmiterů, o kterých do těch nejmenších podrobností pojednává ohromná spousta knih a článků. Určitě se pokuste do světa biochemie proniknout trochu hlouběji – může to totiž být napínavější než ten nejnovější detektivní bestseller! Na druhou stranu jsem ale tuhle knihu nezamýšlel pro někoho, kdo hodlá trávit spoustu času podrobným akademickým rozborem nejrůznějších vědeckých poznatků. Je to populárně-naučná kniha, kterou jsem napsal jako zjednodušený výklad toho, jaký vliv na nás může mít naše vnitřní chemie, i toho, jak ji zase zpětně můžeme ovlivňovat my. Pokud nějaké téma podáváte příliš komplikovaně, riskujete, že znalosti, které chcete sdělit, vaše posluchače spíše odradí, než aby je zaujaly. A to je i případ našich emocí – příliš často se o nich hovořilo způsobem, který pro obecenstvo nebyl moc přitažlivý. Když ale teď vidím, jakou změnou prošly už desítky tisíc lidí, které jsem proškolil, mám chuť se to pokusit napravit. Je na čase, aby si tyto znalosti a dovednosti mohl osvojit každý. Moje kniha o tom nejdůležitějším ve vašem životě, totiž o vašich emocích, by měla být jednoduchá a srozumitelná. A pokud po jejím přečtení pocítíte potřebu prohloubit nebo rozšířit rozsah svých znalostí o věcech, o kterých pojednává, najdete na konci obsáhlý seznam odkazů a doporučeného dalšího čtení.

Ale jestliže jsou ve hře stovky látek, tak proč jsem si jich v této knize vybral jenom šest, a ne víc? Svůj výběr jsem založil na třech kritériích, která výsledné substance musely splňovat:

1. Chtěl jsem, aby daná látka měla okamžité a viditelné účinky.

2. Chtěl jsem, abyste danou látku byli schopni vyprodukovat vlastní vůlí, a to kdykoliv budete chtít.

3. Chtěl jsem, aby daná látka byla dostupná pomocí jednoduchého, praktického nástroje.

A přesně z tohoto důvodu se do výběru nedostalo dalších zhruba 144 látek, které nedokážou na vyžádání a prostřednictvím jednoduchého a praktického nástroje vyvolat znatelné účinky na psychiku. Do výběru se nedostaly například estrogen a progesteron, dva hormony, které jsou pro všechny lidské bytosti sice velmi důležité, ale nedají se jednoduchým způsobem účinně aktivovat.

Knihu jsem se snažil koncipovat tak, aby praktické využívání v ní obsažených poznatků bylo co nejsnazší; proto jsem se rozhodl uvádět u jednotlivých aktivit pouze ten nejvýznamnější psychický účinek každé z daných šesti látek. U jakékoliv aktivity totiž téměř vždy asistuje víc než jen jedna z nich. Nebudou se však uvolňovat stejným způsobem, a ani nebudou vyvolávat stejně významné psychické účinky. Například zatoužíte po prožitku lidské blízkosti a budete se chtít obejmout s někým, koho máte rádi. Tahle aktivita spustí současné uvolňování dvou látek, a to oxytocinu a dopaminu. Vy jste ale hlavně prahli po oxytocinu (lidská blízkost). V takovém případě tedy ten nejdůležitější účinek vyvolá oxytocin – a v intencích této logiky je moje kniha strukturována.

A ještě než se vydáme na naši společnou cestu, chtěl bych vám vysvětlit, proč je druhá část knihy – ta nejkratší – možná tou vůbec nejdůležitější. První část se zabývá biologickými procesy v lidském organismu a možnostmi, jak si pomocí uvedených šesti látek namíchat svůj andělský koktejl, kdykoliv a kdekoliv budete chtít. Účinky, které na vás andělský koktejl bude mít, ale budou jen dočasné. Tyto dočasné účinky skvěle využijete na různých schůzkách, na rande, při prezentacích i v dalších životních situacích. I za těch nejlepších okolností ale bude jejich působení omezeno na pouhých několik hodin – ve zcela výjimečných případech může přetrvávat i den nebo dva. A právě tady vstupuje do hry druhá část knihy. S první částí se sice co do počtu stran nedá vůbec srovnávat, není ale radno ji podceňovat: její obsah pro vás může být naprosto zásadní. V části dvě vám totiž vysvětlím, jak můžete využít opakování a neuroplasticity k tomu, abyste u sebe vyvolali trvalejší změny, a jak si namíchat koktejl, který nebude potřeba dolévat – jeho účinky ve vás zůstanou už napořád! První a druhá část knihy vám tedy poskytnou všechny zásadní znalosti, které využijete k růstu a rozvoji své osobnosti, a to způsobem, který jste si pravděpodobně nikdy nedokázali ani představit. A jako extra bonus a třešničku na dortu vás také naučím, jak namíchat andělský koktejl pro ostatní, což je dovednost, kterou budete moci s úspěchem využívat jak ve svém pracovním, tak i osobním životě.

Rozhodně bych ale nechtěl, aby vás poznatky z této knihy zahltily natolik, že byste snad začali každou svou volnou chvilku věnovat meditaci a cvičení, přestavěli svůj jídelníček striktně podle zásad zdravé výživy, cíleně se věnovali produkci endorfinů, koupali se ve studené vodě, prohlíželi si fotky svých dětí, praktikovali meditace vděčnosti, každou noc si dopřávali minimálně 19 % hlubokého spánku, obměňovali skladbu jídla tak, abyste si hýčkali svou mikrobiální flóru, a byli štědří ke každému, koho potkáte. Je pro mě důležité, abyste věděli, že něco takového jsem rozhodně neměl v úmyslu. K téhle knize přistupujte spíš jako k encyklopedii, praktické příručce nebo švédskému stolu. Úplně nejlepší by bylo, kdybyste si z ní čas od času vybrali jedno dvě doporučení, která začnete praktikovat a která se pomalu a postupně stanou samozřejmými součástmi vašeho životního stylu.

Pro pořádek chci ještě zdůraznit toto: metody a nástroje obsažené v této knize vám mohou pomoci vypracovat se na lepší verzi sebe sama. Poznatky a znalosti, které vám tu předkládám, mají potenciál změnit zásadním způsobem váš život. Ale ať už je to jakkoliv – pokud se cítíte opravdu bídně, a to bez ohledu na to, jestli se potýkáte s vážnými zdravotními problémy, nebo bojujete s depresí, měli byste vždy vyhledat pomoc odborníka v oblasti zdravotní péče.

A teď už pojďme na to!

DOPAMIN

NABUZENÍ A POTĚŠENÍ

Nadešel čas, abych vám představil první z našich úžasných látek: dopamin.

Představte si, že se ráno probudíte a budete se cítit nějak takhle: „Chci to udělat, bude to skvělé, už se nemůžu dočkat!“ Možná zamíříte rovnou do sprchy a pak na sebe hodíte nějaké oblečení, jen abyste co nejrychleji odstartovali den. Pocit, který zažíváte, je pocit přirozeného přílivu dopaminu. A rozhodně je skvělé cítit se jako nespoutaný divoký kůň, který radostně vítá přicházející jaro!

Teď si ovšem představte, že byste v sobě takový pocit dokázali vyvolat kdykoliv, a navíc byste ho uměli ovládat tak, že byste z něho mohli mít ještě více, byl by intenzivnější a působil by po delší dobu. Tak právě to se nyní naučíte. Po přečtení téhle kapitoly už váš život pravděpodobně nikdy nebude takový jako dřív. Jakmile si uvědomíte, jakou neuvěřitelnou sílu vám může poskytnout správně nasměrovaný dopamin, přistihnete se, že chcete dělat věci jinak. Pokud je ale dopamin nasměrován špatně, může v člověku vyvolat pocit prázdnoty, podrážděnost, frustraci, závislost a deprese. Těmto negativním dopadům se ale naštěstí můžete vyhnout – a budete k tomu potřebovat jen trochu znalostí a odhodlání.

Naše poznávání dopaminu začneme tím, že se seznámíme s jeho evolučním účelem.

Naše cesta začíná v jednoduché chýši vybudované z mamutích klů, větví a hlíny. Je úplně obyčejné úterý před nějakými pětadvaceti tisíci lety. Jeden z vašich předků – říkejme mu třeba Duncan – spí na svém lůžku ze slámy, když ho probudí ostrý sluneční paprsek. Skutečnost, že ho probudilo slunce, a ne kručící žaludek, je sice tak trochu záhadou, nicméně jakmile přijde úplně k sobě, uvědomí si, že má obrovský hlad a že doma nemá nic k snědku. Duncan ale naštěstí ví, že v nedaleké mokřině rostou zlatavé, šťavnaté ostružiny. Pouhá myšlenka na ně vyplaví v jeho mozku dopamin a on okamžitě pocítí zbystřenou pozornost a příval elánu!

Cesta k ostružinám je náročná a doslova trnitá, ale představa šťavnaté odměny mu pomáhá udržet si vysokou hladinu dopaminu a dodává mu i dostatek energie na to, aby v cestě pokračoval. Nakonec Duncan konečně dorazí na návrší, odkud má dobrý výhled na pustou slatinu. Zoufale pátrá po vytoužených zlatavých ostružinkách, ty už jsou ale všechny otrhané.

Hladina Duncanova dopaminu prudce padá a dostavuje se bolest z nenaplněného očekávání. S povzdechem si sedne na padlý strom a pocítí v sobě strašlivou prázdnotu. Jak jen dokáže přežít? Potřebuje přece jídlo! V tu chvíli zahlédne na stromě jablko. Jeho jiskra se znovu rozhoří a dopamin znovu vytryskne.

Tohle jablko musí být jeho! Ještě sice musí trochu riskantně přelézt nějaké větve a překonat pár skalek, ale odměna je konečně na dosah. Duncan se posadí a s chutí se zakousne do lahodného planého jablíčka. A užívá si i svůj koktejl odměn namíchaný ze zvýšené hladiny krevního cukru, sníženého stresu a malé dávky dopaminu. Aktivují se mu i endokanabinoidy. Díky tomu všemu se Duncan cítí fantasticky – bohužel to ale trvá jen krátce. Aby ho motivoval k hledání dalších jablek, pokračuje jeho mozek ve snižování hladiny dopaminu, která se nakonec dostane ještě níže, než byla před nalezením jablka. A ten náhlý pocit prázdnoty, který Duncan při nedostatku dopaminu zažívá, ho bude pobízet k tomu, aby se vydal hledat další jablka. Přiměje ho i k tomu, že si nasbírá zásoby jídla na zimu, dokončí stavbu své chýše a vynaloží úsilí na to, aby si v ní udělal trochu měkčí a pohodlnější slaměné lůžko. Pohání ho touha zlepšit své podmínky a vývojově se posunout, což mu pomůže přežít a předat dál svoje geny. A teď se přesuňme o 25 000 let dopředu, do současnosti.

Nemáte sice tak úplně hlad, ale cítíte, že byste si moc rádi dali zmrzlinu, něco sladkého a taky pár bramborových lupínků. Nasednete tedy do auta a jedete na nákup; cesta vám připadá docela dlouhá. Když konečně dorazíte do obchodu, je už zavřeno a vy v sobě pocítíte novou prázdnotu, díru, která zoufale volá po zaplnění. Ale zavřeno mají i vedle, což jen umocní vaši touhu – teď jste odhodláni najít nějaký otevřený obchod stůj co stůj. A ejhle, hned v tom dalším mají otevřeno! Uspokojení, které pocítíte díky přívalu dopaminu, je ohromné. Už za chviličku budete…

Pak ale dojde ke katastrofě. Nechali jste si doma peníze! Dopamin se znovu prudce propadne. Jeho hladina se drží strašlivě nízko, když vtom najdete peněženku, která celou tu dobu ležela v autě. Ta úleva! Zaplatíte a už se nemůžete dočkat, až dorazíte domů, možná si dokonce něco dáte hned, ještě v autě (k čemuž se ovšem přiznají jen ti nejupřímnější). Pokračujete tedy v hodování, ale pak je najednou už všechno snědené. A za chvilku už vám není tak skvěle. Hladina vašeho dopaminu totiž klesla pod svoji výchozí úroveň a je teď ještě níž, než byla v době, kdy jste se vypravili do obchodu. Ta náhlá prázdnota, kterou v člověku může rychlý pokles dopaminu vyvolat, ho nutí vyhledávat ho jinde – možná v těch báječných, dopamin vyvolávajících aplikacích v jeho chytrém telefonu nebo třeba u nějakého televizního pořadu? Tenhle koloběh nakonec ale může vést k tomu, že se člověk stane věčným lovcem libých pocitů, který se neustále pídí po další dávce dopaminu. Přesně takový byl Duncan, ale jemu to pomohlo udělat si zásobu jablek, opravit chýši na zimu a pohodlněji si ustlat.

Zatímco náš biologický systém odměňování se za těch 25 000 let příliš nezměnil, určitě se proměnila společnost, kterou jsme vytvořili. V našem světě existuje nepřeberné množství zdrojů dopaminu, které v té dávné době vůbec neexistovaly. V Duncanových dobách měl dopamin za úkol navozovat podmínky podporující přežití.

Nemyslete si, prosím, že bych tu snad chtěl naznačovat, že bychom si neměli užívat „zbytečných“ zdrojů dopaminu, které nás udržují v provozu – to rozhodně ne! Vždyť já se taky dívám na televizi, čas od času si dám zmrzlinu a při sledování filmů si rozhodně dopřávám popcorn. Chci prostě jen naznačit, že pochopení toho, jak dopamin funguje, je nezbytnou dovedností nutnou pro přežití, zejména pak ve společnosti, jako je ta naše, v níž zloději dopaminu – k nimž se za chvíli vrátím – řádí opravdu zběsile.

Co pro nás tedy dopamin vlastně dělá? Dopamin jako součást andělského koktejlu zvyšuje motivaci, dynamiku, touhu i potěšení a hraje také důležitou roli při vytváření dlouhodobých vzpomínek. Z čistě technického hlediska existují čtyři dopaminergní mozkové dráhy, my se ale zaměříme pouze na dvě z nich: na tu, která se stará o odměny, a na tu, která řídí výkonné funkce, například sílu vůle a rozhodování.

Vraťme se k důležitému pojmu, o kterém jsem se před chvílí letmo zmínil: výchozí úroveň hladiny dopaminu (dopamine baseline). Andre D. Huberman, profesor a odborník na výzkum mozku ze Stanfordovy univerzity, tento pojem skvěle vysvětluje takto: hladina dopaminu se zvyšuje před započetím činností typu vyhledávání, učení a dosahování pokroku, v průběhu těchto aktivit dále stoupá a stimuluje nás tak k vynakládání zvýšeného úsilí. Po ukončení těchto činností ale hladina dopaminu klesá, a to až pod úroveň, kterou jsme měli před jejich zahájením, neboli pod svoji výchozí úroveň. Pro větší názornost použijme stupnici od 1 do 10. Výchozí úroveň každého člověka je jedinečná – což je částečně dáno geneticky. V našem příkladu bude výchozí hodnota na stupni 5. Předpokládejme, že uděláte něco, co vám hladinu dopaminu vyžene vzhůru, například se budete dívat na nějaké zábavné video na instagramu a dopamin vám stoupne na stupeň 6. Ovšem jakmile klip skončí, klesne hladina vašeho dopaminu na stupeň 4,9, což vás podnítí k tomu, abyste „pokračovali v pátrání“. Podíváte se tedy na další klip, který se vám líbí stejně jako ten první, ale protože jste začali na nižší úrovni (4,9), dostanete se v tomto případě na pouhých 5,9, a pak se propadnete až na úroveň 4,8. Takto to pokračuje klip za klipem, dokud se vám videa neomrzí, protože už vám nebudou připadat tak zábavná jako na začátku. Vaše výchozí úroveň hladiny dopaminu totiž klesla na stupeň 4 a vy se objektivně cítíte hůř, než když jste s projížděním instagramu začali.

Asi jste ale na vlastní kůži zaznamenali i výjimky z tohoto pravidla. Někdy na nás dopaminový efekt zapůsobí tak, že i následně budeme pociťovat více energie a pozitivního naladění. Ptáte se, co za takovými odlišnými výsledky stojí? Rozdíl spočívá v tom, do jaké míry se váš zdroj videoklipů skládá výhradně ze skutečně motivujících materiálů – ty vás totiž opravdu mohou nabudit víc, než jak jste se cítili předtím.

Představte si to jako dva různé druhy dopaminu: rychlý a pomalý dopamin. Musím zdůraznit, že ve skutečnosti nic takového jako „rychlý“ nebo „pomalý“ dopamin neexistuje, je to jen metafora, kterou používám. To, co mám na mysli, jsou ve skutečnosti účinky uvolněného dopaminu, které na vás mohou působit buď dlouhodobě, nebo krátkodobě. Princip jejich fungování je podobný, jako je tomu u pomalých a rychlých sacharidů. Rychlé sacharidy, které získáte z bílého pečiva, těstovin a cukru, vám poskytnou rychlý příliv energie, po kterém ale brzy následuje prudký pokles. To odpovídá výše uvedenému příkladu se sledováním videí na instagramu. Pomalé sacharidy, které získáte z celozrnného chleba a obilovin, čočky nebo hnědé rýže, vám naopak dodají energii na dlouhou dobu. Co tedy spouští pomalý dopamin? Jsou to činnosti a zážitky, které vám budou užitečné i v budoucnosti a jejichž přínos přesahuje rámec přítomného okamžiku. Tohle bych chtěl zopakovat ještě jednou, protože to je opravdu důležité: pomalý dopamin je spojen s činnostmi a zážitky, které pro vás budou skutečně přínosné i v budoucnosti a jejichž benefity přesahují rámec přítomného okamžiku. Podle této definice tedy většina věcí, které zažili naši předkové, poskytovala pomalý dopamin. Podívejme se teď na pár příkladů pomalého dopaminu.

DOPAMIN JAKO MOTOR