Philippa Perry

Kniha, kterou by si měl přečíst každý, koho máte rádi*

*(a možná i někteří, které rádi nemáte)

Copyright © Philippa Perry, 2023

First published as THE BOOK YOU WANT EVERYONE YOU LOVE* TO READ *(AND MAYBE A FEW YOU DON’T) in 2023 by Cornerstone Press, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Jakub Novák, 2024

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-620-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-621-9 (mobi)

Tuto knihu věnuji všem lidem, kteří našli odvahu napsat mi do magazínu Observer.

Úvod

Již řadu let pracuji jako psychoterapeutka a vždy jsem zastávala názor, že sklon ostatních psychoterapeutů k probírání teorií pouze ve vlastním uzavřeném kruhu, za zavřenými dveřmi, není to pravé ořechové. Jsem nadšená, když vidím, jak užitečné mohou být tyto principy pro všechny. Na základě všech dilemat a zaslaných otázek jsem si sestavila ucelený obrázek, co lidé chtějí vědět o tom, jak žít své životy, a pokusila se přinést jim určité odpovědi. Za své poslání tedy považuji představit tyto koncepty a myšlenky širšímu světu a prostřednictvím knih se snažím uvedené poznatky sdílet stravitelným způsobem. Věřím, že předávání užitečných informací stručnou a jednoduchou formou může pomoci daleko více lidem.

Kniha shrnuje odpovědi na řadu otázek, se kterými za mnou lidé přicházeli během mnoha a mnoha let, ať už jsem jim radila jako terapeutka a sloupkařka, v rámci přednášek a konferencí, nebo jen při každodenních běžných rozhovorech. Vaše otázky miluji, protože právě díky nim se dozvídám, v čem mají lidé mezery. Ačkoli je každý člověk jedinečný a otázky, které mi pokládáte, jsou obvykle velmi konkrétní, vnímám v těchto mezerách vzorce a společné rysy, u nichž můžeme aplikovat určité zobecněné znalosti a techniky. Každý dotaz mě něco naučil – a snad jsem vám i já čas od času pomohla uvědomit si něco přelomového, co jste do té doby přehlíželi.

Všichni jsme si jako děti vyvinuli názorové systémy a adaptace, které nám pomáhaly zvládat prostředí, v němž jsme vyrůstali. Často si ani neuvědomujeme, že stále jednáme na základě těchto systémů a že se k lidem chováme podle toho, jak jsme začali vnímat svět v raném věku. V mládí nám tyto názorové systémy a reakce mohly sloužit dobře, ale s tím, jak stárneme, potkáváme nové lidi a více poznáváme svět, se jejich užitečnost vytrácí. Namísto toho nás mohou uvěznit v zastaralých vzorcích myšlení a chování. Cílem této knihy je pomoci vám porozumět vlastním raným adaptacím a názorovým systémům a naučit se vědomě hodnotit, kdy slouží dobře a kdy je nutné je pozměnit. Termín „sebepoznání“ si můžete vyložit jako znalost své pozice na mapě – neznáte-li výchozí bod, nemůžete naplánovat, kam byste chtěli jít. Je důležité poznat, jak reagujeme na svět, co nás rozčiluje, jakým způsobem si vytváříme představu o druhých a jak hovoříme sami k sobě, protože dokud nepoznáme, co a jakým způsobem děláme, nezjistíme, co potřebujeme změnit.

Když lidé poprvé přijdou na terapii, často chtějí mluvit jen o druhých. Vysvětluji, že s ostatními lidmi nic udělat nemůžeme, ale je plně v naší moci řídit sebe sama. Mnozí z nás si tuto moc neuvědomují. Nechápou, že své reakce a chování můžeme změnit. Můžeme změnit své priority, názorové systémy i navyklé reakce. Změny vyžadují čas a budování nových návyků často bývá běh na dlouhou trať. Prostřednictvím změn však lze experimentovat a zjistit, že máme mnohem větší kontrolu nad svými životy, než jsme si uvědomovali. Zejména máme moc nad svou vlastní myslí a tím, kam bychom ji chtěli nasměrovat. I v situacích, kdy jsme úplně na dně, se stále můžeme rozhodnout, jak přemýšlet, jak harmonizovat své tělo a jak pracovat na vztazích s ostatními. Harmonizováním těla mám na mysli schopnost uvědomit si, kde je naše tělo ztuhlé či napjaté nebo kde nefunguje, jak má. Zaměřte se například na čelist. Jsou její svaly uvolněné, nebo napjaté? Přesuňte pozornost k dechu – dýcháte zhluboka, nebo povrchněji?

Někdy si pokládáme špatné otázky. Neustále se ptáme „Proč?“, jelikož máme v povaze hledat ve věcech význam a potřebujeme nějaký narativ. „Proč se se mnou rozešel?“ „Proč mé dítě zlobí?“ „Proč jsem nešťastný?“ Emocionální náboj setrvale obíhá kolem slova proč, neboť milujeme příběhy a vysvětlení. Položit si otázku začínající slovem proč je však zřídkakdy užitečné. Zajímá mě, jak jste se dostali k pocitu, který cítíte. Jak milujete, jak se hádáte, jak se stavíte ke změně a jak hledáte cestu ke spokojenosti. Proto je tato kniha strukturována do čtyř sekcí, jež začínají slovem „Jak“. Jsou oddělené a lze na ně nahlížet jako na samostatná témata, ve skutečnosti jsou však všechny vzájemně propojené.

Profese psychoterapeutky mě naučila, že lidé osobnostně rostou – vlastním způsobem a vlastním tempem – v prostředí, kde mohou experimentovat s tím, kým mohou být, a to v přímém protikladu vůči prostředí, kde jim jiní lidé (nebo oni sami) říkají, kým by měli být. Toto pravidlo tedy řídí můj terapeutický přístup. Dobře poradit definuji jako vysvětlit něco, co jste vždy věděli, ale ještě nedokázali zformulovat. Nikdo není neomylný. I já se mohu mýlit. A pokud narazíte na člověka, jenž se domnívá, že má vždycky pravdu, považujte to za velké varování. Lidé, kteří musejí mít vždycky pravdu, nás totiž tlačí do pozice, kdy se považujeme za neustále chybující. A v takové pozici být nechceme.

Pokud bych vám měla dát do začátku jen jednu radu, inspirovala bych se slovy dr. Susan Jeffersové, uznávané osobnosti v oblasti seberozvoje, která pronesla: „Přesně takoví, jací jste, jste dostatečně dobří. Jste silná a milující lidská bytost, jež se během své cesty životem každým krokem učí a rozvíjí.“ Jinými slovy, zasloužíte si přijetí přesně takoví, jací jste, přesně v tomto okamžiku. Kromě toho jde-li vše skvěle, často nevíme, proč tomu tak je. A i to je užitečné poznat. Dokážeme na sebe být přísní. Není to neobvyklé – každý týden slýchám věty jako: „Nejsem dobrý ve vztazích.“ „Jsem hrozná kamarádka.“ „Nejsem chytrý člověk.“ „Jsem moc stydlivá.“ A tak bych mohla pokračovat, ale myslím, že už jste si představu udělali. Nemusíme se takto soudit. Ano, všichni děláme chyby, ale právě chyby nás nedefinují. Učíme se z nich, abychom mohli jít dále a dopouštět se chyb nových. Vysnili jsme si, co chceme a potřebujeme, a jakmile svého snu dosáhneme, realita nám třeba ukáže, že to byla chyba. A tak tuto chybu napravíme, poučíme se z ní a učiníme další rozhodnutí. Chvíli to funguje, ale po nějaké době musíme zase něco pozměnit. Nic nekončí, dokud není konec, a do té doby můžeme dále snít, dále se snažit a dále experimentovat. Rozhodneme-li se vyřknout nad sebou konečný verdikt, obléci si pomyslný talár a kladívkem odklepnout odsouzení k zatracení, není to ku prospěchu ani nás samotných, ani našeho okolí. Odložit soud představuje téměř vždy dobrý nápad. Všichni máme mnoho společného. Všichni jsme zranitelnými lidskými bytostmi, jež se musejí naučit, že větší sílu vyžaduje přijmout vlastní zranitelnost než se držet povrchní masky předstírané síly.

A nakonec též doufám, že si čtení této knížky užijete. Možná to zní triviálně, ale užívat si život je něco, co by pro nás mělo mít maximální prioritu. Pokud vás čtení bude bavit, a navíc se s myšlenkou knihy ztotožníte, pomyslíte si „TO JE ONO!“ a věci do sebe začnou zapadat – alespoň trochu –, pak budu mít ohromnou radost. Neboť právě to je samozřejmě cílem, který jsem si při psaní této knížky stanovila. Jen vaše zkušenost však ukáže, zda se mi to povedlo.

1. Jak milujeme

Formování silných a smysluplných spojení s druhými a se sebou samými

Západní společnost nám vnucuje přesvědčení, že je důležité být nezávislí. Příběhy údajných „selfmade byznysmenů“ a stereotypy „moderní nezávislé ženy“ jsou všude, kam se podíváme. Já se však domnívám, že skutečně nezávislí nejsme nikdy. Závisíme na ostatních lidech v podstatě ve všech životních oblastech. Pěstují jídlo, které konzumujeme, a vozí je do obchodů. Zajišťují dodávky pitné vody do našich domovů. A tyto domy také musel někdo postavit. Myslet si, že existuje něco jako naprostá nezávislost, je falešný konstrukt. A stejně jako potřebujeme další lidi kvůli dodávkám pitné vody, potřebujeme je také kvůli společnosti – a to i přesto, že se někteří z nás pokusili této potřeby zbavit.

Na rozdíl od mnoha jiných živočichů se my lidé nerodíme vyvinutí. Vyvíjíme se ve vztahu se svými prvotními pečovateli – vnímání sebe sama, naše identita, potřeby i osobnostní rysy jsou utvářeny na základě toho, jak o nás bylo pečováno. Psychoanalytik a pediatr Donald Winnicott pronesl: „Malé dítě jako samostatná entita neexistuje. Existuje pouze jako dítě a jeho matka.“ Jsme proto tvory, kteří potřebují celoživotní spojení, abychom se cítili součástí okolního světa. Obvykle taková spojení navazujeme s lidmi, ale můžeme je mít též s myšlenkami, místy nebo předměty.

Pokud se zamyslím nad klienty, jimž jsem kdy poskytovala psychoterapii, spojuje je jedna věc. Ať už za mnou přišli s jakýmkoli problémem, kořeny jejich potíží takřka vždy tkvěly v jejich vztazích: Jak dřívější vztahy ovlivnily jejich názorové systémy či jejich vztah k sobě samým nebo nakolik ustrnuli ve vztazích s ostatními. Rozhodla jsem se tedy zahájit tuto knihu částí o tom, jak navazujeme a udržujeme spojení s ostatními lidmi. Jde totiž o nejdůležitější součást našich životů. Na smrtelné posteli vám většina lidí řekne, že nejdůležitější věc, která jim v životě zbývá, jsou jejich vztahy – a obvykle míní vztahy s jinými lidmi.

Vzhledem k tomu, že jsme komplikovaní a každý pocházíme z trochu jiné kultury – což zahrnuje obecné návyky, rodinnou dynamiku, jazyky, jednání a tak dále –, nejsou vztahy jednoduché. Každý máme jiný názorový systém a způsob, jak s druhými spolupracujeme. Nalezení cesty, jak navzdory tomu zajistit, aby vztahy fungovaly pro nás i pro lidi v našem okolí, je sice nezbytné, ale rozhodně ne přímočaré. Doufám, že vám s tím tato kapitola pomůže.

Proč prahneme po spojení

Cítit spojení s ostatními je součástí lidské podstaty. Potřebujeme spojení nejen s ostatními lidmi, ale také s myšlenkami, předměty a svým prostředím. Chceme cítit, že jsme součástí něčeho – ať už toto spojení pramení z hlubokých konverzací, povrchního klábosení při čekání na autobus, čtení knihy, nebo sledování televizního programu. Jde o jeden z důvodů, proč jsme závislí na svých telefonech. Poskytují nám pocit spojení, který uvolňuje malé dávky dopaminu (hormonu štěstí či potěšení).

Pokud je však obrazovka jediným prostředkem, který nám přináší pocit spojení, pak hrozí, že upadneme do depresí. Potřebujeme totiž aktivní způsoby spojení, takové, jež mají dopad jak na nás, tak na náš protějšek. Nemáme-li dostatečná spojení, trpí duševní zdraví. Potřebujeme ve svém životě lidi, díky nimž se cítíme dobře, a potřebujeme lidi, kteří podporují náš aktuální pohled na sebe sama a potvrzují naši identitu. Spojení je důležité, protože takoví lidé jsou jako zrcadla, v nichž pozorujeme sebe sama. Reakce druhých na nás fungují jako jakýsi systém kontroly a regulace našeho duševního zdraví.

Navzdory tomu je však nezbytné podotknout, že i příliš mnoho spojení představuje nebezpečí. Zkusím to vysvětlit pomocí jedné užitečné analogie: Představte si lidské tělo pokryté háčky. Pokud nemáme žádné háčky, nikdo jiný se k nám nemůže připojit a my se nemůžeme připojit k nikomu jinému. Kvůli tomu jsme pak izolovaní a osamělí. Máme-li však vysunuté všechny háčky, budeme v neustálém spojení se všemi a se vším. Jednotlivá spojení pak ztratí význam a smysl. Přeskakujeme od člověka k člověku a od nápadu k nápadu, aniž se nám daří udržet alespoň jedno smysluplné spojení. Jestliže se pokusíte spojit se vším, brzy zjistíte, že se ve výsledku nespojíte s ničím. Jistě jste se již setkali s roztěkaným člověkem, který se snažil věnovat pozornost úplně všemu a všem v dosahu. Bylo obtížné s ním náležitě komunikovat či interagovat, neboť jste nabyli dojmu, že nemáte jeho plnou pozornost. Hovoříme o manickém chování. Mánie může být někdy užitečná – a pro mnohé je vhodnou cestou ke kreativitě –, ale v dlouhodobém měřítku jde o neudržitelný stav.

* * *

Každodenní zamyšlení

Všichni máme potřebu někam patřit. Může jít například o vztah k rodině, projektu, komunitě nebo jiné osobě. Jsme bytosti, jež fungují na spojeních, a pokud to popíráme, ohrožujeme sebe samé.

* * *

Jako u mnoha jiných věcí je i v tomto případě třeba najít rovnováhu. Pokud máme vysunutých několik háčků – ne všechny, ale jen některé –, můžeme se propojit s lidmi, na nichž nám záleží, a s věcmi, které nás zajímají. A tato spojení lze provozovat smysluplně. Volný čas pak můžeme využít k tomu, abychom dělali, co nás baví, otevírali se novým lidem vstupujícím do našeho života a našli si čas posoudit, jaké mají hodnoty a jsou-li kompatibilní s těmi našimi. Je dobré obklopovat se lidmi, díky nimž pozitivně vnímáme sebe sama. Lidmi, kteří i v případě, že s námi mají nějaký problém, se k němu stavějí způsobem, jenž nás obohacuje, místo aby nás zraňoval. Lidmi, kteří jsou na naší straně. V každé skupině lidí, ať už na pracovišti, ve škole, sociální skupině, nebo velké rodině, se přirozeně formují menší skupinky. Nejde o nic negativního ani pozitivního – jedná se zkrátka o přirozené lidské chování. Jestliže se sblížíme s jedním nebo několika málo lidmi, začne se formovat podskupina, a nalezení místa v rámci skupiny pomáhá formovat náš pocit identity a začlenění. Dynamika skupin funguje tak, že kromě zrcadlení lidí okolo nás, čímž vytváříme podstatu toho, kým jsme, se stavíme též do kontrastu s lidmi mimo naši skupinu, čímž deklarujeme, kým nejsme.

Proto je tak důležité být součástí skupin a proto tak obtížně snášíme situaci, kdy se ocitneme mimo. Jedna žena mi napsala, protože s nastolením této rovnováhy měla problém a nedokázala navázat přátelství s lidmi mimo manžela a syna či přátele jejího muže.

Jsem 32letou maminkou šťastného dítěte. Miluji ho a užívám si mateřskou dovolenou. Manžel je skvělý člověk a milující otec.

Máme milé přátele, ale všechny přivedl manžel. Navštěvuji skupiny pro matky a bavím se s lidmi, ale jak se mám s někým skutečně skamarádit? Doufala jsem, že nové přátele najdu v předporodním kurzu, ale prostředí mi tam přišlo poněkud elitářské – jako bych byla zpátky ve škole. Vnímala jsem jistou soutěživost, což mi není příjemné, protože nemáme dost peněz na všemožné pomůcky pro děti, aktivity a lekce. Jedna z maminek uspořádala grilování a její dům byl naprosto honosný – cítila jsem se zahanbeně, že sami bydlíme v pronajatém malém domě.

V minulosti jsem od lidí slýchávala, že mě neměli šanci poznat a že je to škoda. Na vysoké škole jsem se soustředila spíše na akademické výsledky než na socializaci. Bojím se, že pokud se mi nepodaří spřátelit se se skupinou ostatních maminek, bude to mít negativní dopad na mé dítě. Bojím se, že si také nenajde kamarády a že nebude mít s kým si hrát. Chci mu však dopřát veškeré štěstí v životě.

V prvé řadě je třeba říct, že tato žena dokáže navazovat a udržovat vztahy, neboť má podle všeho dva velmi dobré – se svým mužem a se svým dítětem. Dělá však něco, čím se čas od času může provinit každý z nás. Hledá výmluvy, protože jí přijde obtížné navazovat spojení. Ostatní maminky ji zvou na návštěvu do svých domovů, ale ona stále vnímá přirozeně se formující skupiny a podskupiny jako něco „elitářského“. Myslí si pak, že všechny tyto ženy musejí být soutěživé. Analyzuje chování druhých místo svého vlastního, a tak má výmluvu, proč pro zlepšení svých spojení nemůže nic udělat. Platí však, že nemůžeme ovládat chování druhých, nýbrž pouze to vlastní – a proto považuji za nejvhodnější začít tím, že se zamyslíme nad vlastní rolí v problému. Jaký podíl máme na situaci, že nepatříme do žádné skupiny? Co v nás vzbuzuje pocit nadřazenosti, nebo naopak pocit, že nejsme dost dobří, abychom zapadli?

Reálně si nemyslím, že tato žena chtěla získat nové přátele. Byla spokojena se vztahy, které již v životě měla, a trápilo ji jen to, že se jí nedaří navázat přátelství nikoli pro sebe, ale pro dobro jejího syna. Počet spojení, která potřebujeme, je individuální. Některým lidem jich stačí málo, čehož je tato maminka zářným příkladem. Nejsem si jista, zda jde navázat upřímná spojení a zapadnout do skupin, pokud tak nečiníme pro vlastní potěšení a pocit sounáležitosti.

Chceme-li se propojit s lidmi, musíme v sobě najít odvahu otevřít se, sdílet citlivé záležitosti a starat se o druhé, jestliže oni dělají totéž. Chceme-li skutečně porozumět druhému a sami být chápáni, nemusíme být stejní. Nemusíme mít stejné pocity, stejnou nálepku, a dokonce ani stejné názory. Musíme však být ochotni odhalit druhým svá zranitelná místa, sdílet to, jak vnímáme sebe a svět, a podělit se o své reakce, pocity a myšlenky. Musíme být otevřeni tomu, že nás náš protějšek také ovlivní. Důležité je přiblížit se pochopení pocitů druhého, dokázat s ním soucítit a on na oplátku bude soucítit s námi.

Pokud se chceme skutečně propojit s druhými, nesmíme se snažit být takoví, jací si myslíme, že bychom měli být, ani být tím, kým si myslíme, že by nás oni chtěli mít. Musíme být tím, kým skutečně jsme. Pokud nikdy nepodstoupíme riziko, že druhého odradíme, nedopřejeme si příležitost, aby nás druzí poznali. Jestliže nás mají poznat, musíme být vidět, a když se budeme skrývat, nikdy vidět nebudeme. Našim spojením se často staví do cesty úzkost z toho, jak budeme působit. Tento pocit můžeme částečně obejít tím, že jej nahradíme snahou poznat místo toho osobu, se kterou se seznamujeme. Znamená to, že přesuneme své soustředění od ostýchavosti k upřímnému zájmu o jiného člověka. Pakliže to zvládneme, bude snazší být kontaktem s lidmi potěšeni, místo abychom se cítili vyčerpáni.

Jednou z možností, jak posílit moudrost a spojení, je mluvit ihned a nechat věci vyplynout z konverzace – nedomnívat se, že než promluvíme, musíme si být ohledně všeho jisti. Znamená to přestat filtrovat všechny své myšlenky: Řekněte někomu „chci tě poznat“ nebo zkuste vyslovit jiné myšlenky, kterých se bojíte nebo jimiž se odhalujete, aniž musíte mít jistotu, kam to povede. Své pocity ohledně vztahu můžete vyřešit s druhou osobou, nemusí to být vždy jen ve vaší hlavě. Sdělujte věci spontánně. Zkoušejte být sami sebou, aniž máte jistotu, jak budete přijati. Odvažte se sdílet. Je to neprůstřelný recept? Ne. Je to riziko. Ale takové riziko, jež stojí za to podstoupit. Pokud máme vztah s druhou osobou jen ve vlastní hlavě a pouze dedukujeme, jak by na naše slova a činy reagovala, pak vztah s ní není skutečný. Když mi autorka dopisu tvrdila, že jsou ostatní maminky elitářské a soutěživé, nemluvila o nich; mluvila o představě, kterou si o nich vytvořila. A to není cesta k navazování spojení.

Pokud sdílíte to, kým skutečně jste, a stále se vám nedaří najít svou skupinu, možná je čas porozhlédnout se po ní jinde. Můj život v Londýně je velmi příjemný. Jsem tu součástí mnoha skupin, formálnějších – například sbor, do něhož jsem se přidala – i neformálnějších okruhů přátel. Než jsem se sem přistěhovala, cítila jsem se nejistě, často jsem měla pocit, že jsem „mimo dění“. Bylo to nejspíš proto, že jsem ještě nenašla své lidi. Stereotyp odstěhování se z malého městečka a nalezení přátel ve velkoměstě dává smysl, protože s větší nabídkou lidí se zvyšuje i šance, že potkáte stejně smýšlející přátele, s nimiž navážete vztahy. A možná jsem dříve nenašla své lidi i proto, že jsem ještě nezjistila, kým ve skutečnosti jsem. Nemůžete být skutečně sami sebou, pokud nevíte, kdo vlastně jste. A jedním z nejlepších způsobů, jak na to přijít, je spontánně konverzovat s druhými.

Vztahy jsou někdy náročné

Již mnoho let dostávám od lidí dopisy o partnerech, kteří musejí mít vždy pravdu, o přátelích, s nimiž je to těžké, o rodičích, kteří jim zasahují do života i v dospělosti, a o rafinovaných tyranech, kteří podrývají jejich sebevědomí tisícovkami mikroagresí až do té míry, že už si nejsou jisti, zda je zem pod jejich nohama skutečně zemí, ne vodou, v níž se mohou utopit. Někdy to vzdáme, protože nám vztahy připadají zkrátka příliš náročné.

Vzpomínám si na ženu, která mi psala po skončení lockdownu s tím, že má po tak dlouhé době v izolaci problém zařadit se zpět do společnosti.

Po 20 měsících v nucené izolaci jsem až nyní dostala možnost znovu se vrátit do společnosti. Kvůli zdravotním komplikacím jsem se mohla očkovat teprve nedávno a celou dobu jsem strávila o samotě ve strachu ze setkání s covidem-19. V jednu chvíli jsem v lockdownu onemocněla potenciálně smrtelnou infekcí, a i když jsem se z toho naštěstí dostala, ukázalo mi to, jak osamělá a zranitelná jsem.

Vždy jsem byla tak nějak „navíc“. Hledala jsem práci a chodila na pohovory, na kterých jsem byla vytrvale odmítána. A i když mě neodmítli, zpochybňovali mou hodnotu a snažili se ji vyjednáváním snížit.

Jsem nesmírně zklamaná z přátelství, o nichž jsem si myslela, že jsou pevná. Kolegové a přátelé mě opustili, když jsem jim kvůli ztrátě zaměstnání neměla co nabídnout. Jsem v životě na všechno sama a všechny mé vztahy jsou bezvýznamné.

V 39 letech jsem se vzdala představy romantického vztahu a založení rodiny. Muži chtějí vědět, zda jsou pro mě atraktivní, už na prvním rande, ale poznat to mi trvá mnohem déle. Připadá mi, jako by pěstování vztahů nebyla přikládána žádná hodnota. Nehledám nic velkého, jenom odpovědi na zprávy s návrhem jít se projít, čas od času se společně zasmát či si popovídat nebo jít na rande bez jakýchkoliv očekávání.

Dveře do světa jsou už možná otevřené, ale nedaří se mi jimi projít.

Izolace a osamělost způsobuje, že se k druhým začneme stavět ostražitě a přestaneme jim důvěřovat. Pokud se nám něco stane jednou nebo dvakrát, můžeme v tom začít vidět určitý vzor a ustoupit, abychom se ochránili před opakováním této nemilé zkušenosti. Začneme mít obavy odhalit svou zranitelnost, abychom se ubránili dalšímu odmítání. Lidské bytosti jsou zvířata žijící ve smečkách, a když se jedno z nich izoluje od své skupiny a posléze se k ní znovu vrátí, nevrhne se okamžitě zpět do jejího středu. Zůstane na okraji, neriskuje a stále zůstává v relativní izolaci. Tento experiment byl prováděn s krysami a octomilkami a já si myslím, že se od nich lidské instinkty zas tolik neliší.

Možná jsme měli špatné zkušenosti s randěním nebo lidmi, jež jsme považovali za přátele, a je naprosto přirozené začít to vnímat jako vzor a myslet si, že všechny budoucí zkušenosti dopadnou podobným způsobem – dokazujícím, že lidé jsou v podstatě špatní a vztahy nemají smysl. Dokážeme vymyslet velmi rozumně znějící výmluvy, stejně jako žena, která mi popsala příklady ze svého života. I rozum se může stát naším nepřítelem, pakliže jej využijeme k podložení instinktu stranit se nových lidí po delším období izolace.

Ohledně těchto pocitů strachu a nedůvěry se lze zachovat dvěma způsoby. Můžeme se tím pocitem nechat ovládat a zůstat ve skrytu, nebo se i navzdory strachu, který cítíme, ke skupině znovu připojíme. Skrýváním krmíme své obavy, ale jakmile se odvážíme cítit je, a i přesto jednat v rozporu s nimi, postupně zeslábnou s tím, jak budeme navazovat vztahy a znovu se zapojíme do společenského života – a to i pokud jsme věřili, že se to nepodaří.

Občas se můžeme provinit černobílým viděním světa. Říkáme si věci jako „nikomu už na nikom nezáleží“, „každý myslí jen na sebe“ nebo „žádné přátelství nemá smysl“. Tyto fráze mají jedno společné: Nenechávají prostor pro výjimky. Tvrdí, že vše v životě je buď nula, nebo desítka, a neumožňují nám prožít nejrůznější kombinace od dvojky do devítky, které tu jsou takřka vždy. Dobrý způsob, jak identifikovat tyto černobílé výroky, je všimnout si, zda příliš často nepoužíváte slova jako „všichni“, „každý“, „sto procent“, „nikdo“ a „nikdy“. Pravděpodobně jsou pak taková tvrzení pouze vaší představou, teorií či navyklým názorem, a potřebují být tedy zpochybněna nebo změněna. Již jsem to uvedla dříve a budu to opakovat i nadále: Nezaměňujte známé za pravdu.

Místo toho bychom mohli mít jinou představu. Mohli bychom říct „všichni jsou atraktivní a inteligentní a mají o mě zájem“. Ani to samozřejmě není pravda, ale já vždy tvrdím: Pokud už chcete mít nějakou nereálnou představu, ať je aspoň dobrá. Představa, které jste se naučili věřit, ovlivňuje energii, již vysíláte k ostatním lidem, a dojem, jaký si z vaší společnosti odnesou.

* * *

Každodenní zamyšlení

Chtě nechtě si vytváříme představy o tom, jak se k nám ostatní lidé stavějí. Vždy však tvrdím: Pokud už si musíte vytvořit představu o tom, co si o vás někdo jiný myslí, ať je aspoň dobrá. Změnit to nic nemusí, ale přinejmenším budete klidnější.

* * *

Teď po mně opakujte: „Všichni jsme zajímaví a atraktivní, včetně mě a vás, a všichni jsme opravdu rádi, že se vidíme.“ Bude to chtít trochu praxe, pokud jste si zvykli říkat, že „nikdo za tu snahu nestojí“, protože to jste si procvičovali doposud. Je čas změnit sebenaplňující se proroctví na nové, lepší a pozitivnější. Život máme jen jeden (alespoň tady a teď), tak ho neprožijme jako octomilka!

Jak utváříme pouta

* * *

Každodenní zamyšlení

* * *

Dva způsoby přátelení