KALIBR

Shari Lapena

Všude samí lháři

Kalibr

Přeložila Naďa Špetláková

EVERYONE HERE IS LYING

Copyright © 2023 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2024

ISBN 978-80-242-9883-2

Věnováno Julii

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Poděkování

Kapitola 1

Nemluví, když ji William doprovází k jejímu vozu zaparkovanému za motelem; vepředu, kde by nemusela zůstat bez povšimnutí, auta nikdy nenechávají. Živá duše se nedozví, že tu byli. To si aspoň namlouvají, a namlouvali si to několik posledních měsíců, poté co přeskočila jiskra a rozdmýchala jejich vášeň. Ta teď ale byla uhašena a jejich poměr náhle ukončen. Ukončila ho ona. On to vůbec nečekal.

Setkali se jako obvykle v motelu u dálnice na předměstí, kde je nikdo nezná. Museli si počínat diskrétně. Doma se scházet nemohli, protože jsou oba zadaní, a ona si manželství zjevně chce udržet. Ještě tak před půlhodinou se tím vůbec nemusel zaobírat. Teď má pocit, jako by mu zpod nohou podtrhla koberec a on doposud nenabyl rovnováhy.

U jejího auta se oba zastaví a William se nakloní, aby ji políbil. Ona odvrátí tvář. Jeho se zmocní beznaděj a zoufalství, dochází mu, že to myslí vážně. Rychle se otočí a odkráčí, nechá ji tam stát s klíči v rukou. Když přistoupí ke svému autu, pohlédne na ni, ona však mezitím nastartuje a spěšně odjíždí, jako by chtěla potvrdit své rozhodnutí.

On stojí na místě, opuštěný, a dívá se za ní. Dnes se mu zdála jiná. William do motelu pokaždé dorazil první, zapsal se, zaplatil hotově, vyzvedl si klíč a esemeskou jí poslal číslo pokoje. Když ale tentokrát zaklepala a vešla, přitáhla si ho k sobě a políbila ho hladověji než obvykle. Nemluvili. Strhali ze sebe oblečení jako vždycky, milovali se jako vždycky. Ona potom většinou lehávala s hlavou na jeho hrudníku, naslouchala jeho srdci, jak se jednou vyjádřila. Dnes se nicméně posadila, opřela se o pelest postele, zahleděla se před sebe a zadívala se na ně dva do zrcadla nad komodou. Bíle povlečenou přikrývku si přitáhla blíž, aby si zakryla prsa. To jí taky nebylo podobné.

Jeho srdci už nenaslouchala.

„Musíme to ukončit,“ prohlásila.

„Cože?“ Polekaně k ní vzhlédl, pak se zvedl a posadil se vedle ní. „Jak to myslíš?“ Prohlížel si ji – tu nádhernou ženu. Půvabné rysy, hladké blond vlasy a přirozený šarm evokující filmové hvězdy z dřívějších dob. Pocítil znepokojení.

V tu chvíli k němu obrátila hlavu. „Williame, já už takhle dál nemůžu. Mám rodinu, musím myslet na děti.“

„Já mám přece taky děti.“

„Ty jsi otec. To není totéž.“

„Dřív ti to nevadilo,“ upozornil. „Ještě před chvílí to pro tebe nebyla překážka.“

Vypadala naštvaně. „Nemusíš mi to takhle předhazovat,“ ohradila se.

On zjihl a chtěl se jí dotknout, ale odtáhla se. „Noro, přece víš, že tě miluju.“ Pak dodal: „A já vím, že ty miluješ mě.“

„Na tom nezáleží.“ Její krásné modré oči se zalily slzami.

„Jistěže záleží!“ Začínal panikařit. „To je jediné, na čem záleží! Já se rozvedu s Erin. Ty odejdeš od Ala. Vezmeme se. Děti si zvyknou. Všechno bude v pohodě. To se stává spoustě lidí.“

Chvíli se na něho dívala, jako by ji jeho návrh překvapil. O budoucnosti nikdy nemluvili, vždycky žili okamžikem. Svým potěšením a nečekaným štěstím. Nora nakonec zavrtěla hlavou a otřela si slzy. „Ne, to nejde. Nemůžu být tak sobecká. Ala by to zničilo a dětem to nemůžu udělat. Nenáviděly by mě. Promiň.“

Pak vstala z postele a začala se zase oblékat. On ji nevěřícně sledoval. Nedovedl pochopit, jak najednou, a jak zásadně, bez varování, se všechno změnilo. Teprve když sahala po klice, vykřikl: „Počkej,“ a spěšně na sebe házel svršky. „Doprovodím tě k autu.“

A tím to skončilo.

Teď nastoupí do vozu a chce po dálnici vyrazit zpátky do Stanhopeu. Je tři čtvrtě na tři. Na to, aby se vrátil do ordinace nebo do nemocnice, je příliš rozrušený. Nemá objednané žádné pacienty. Je úterý, to si vždycky vyhrazuje celé odpoledne jen na ni. Neví, co se sebou, a tak se rozhodne zajet domů. Tam nikdo nebude. Michael je na basketu a Avery má po škole zkoušku se sborem. Jeho žena je v práci. On tím pádem bude mít dům pro sebe a dá si drink, který tolik potřebuje. A než někdo dorazí, zase odjede.

Jejich dům stojí v Connaught Street, dlouhé slepé ulici s příjemnou obytnou zástavbou. Když William mačká na stínítku v autě ovladač, kterým se otevírá garáž, duchem je úplně jinde. Vjede dovnitř a stiskem tlačítka za sebou vrata zase zavře. Nora je teď patrně u sebe, o pár domů dál v téže ulici, a možná svého rozhodnutí už lituje. Jenže nevypadala, že by si to chtěla rozmyslet. William uvažuje, jestli měla i jiné románky. Na to se nikdy nezeptal. Usuzoval, že byl jediný. Nyní mu dojde, že ji vlastně zas tak moc nezná, třebaže tomu věřil – třebaže ji miluje –, protože ho tou zprávou naprosto zaskočila.

Zasune klíč do zámku v bočních dveřích, které vedou z garáže do kuchyně. Má pocit, že něco zaslechl, a ztuhne. V kuchyni někdo je. William otevře a zjistí, že před ním stojí jeho devítiletá dcera Avery, jež by momentálně měla mít zkoušku se sborem.

Doprdele, pomyslí si, copak tu člověk nemůže mít aspoň chvilku pro sebe? Zrovna teď nemá na svou problematickou dceru nejmenší náladu.

„Co tu děláš?“ zeptá se a snaží se neznít podrážděně, což je dost těžké. Dnešek stál za prd. Právě ztratil milovanou ženu a má pocit, jako by přišel o všechno.

„Já tu bydlím,“ odpoví dívka sarkasticky. Pak se od něj odvrátí a natáhne se pro sušenky, se zašustěním roztrhne sáček a zaboří do něj ruku.

„No ale nemáš být na sboru?“ zeptá se on a snaží se dýchat zhluboka. Nerozčilovat se. Připomíná si, že Avery ho nechce provokovat, že to nedělá schválně. Je prostě taková. Nefunguje jako ostatní lidé.

„Poslali mě domů,“ sdělí mu.

Nemá dovoleno chodit po městě sama. Vždycky ji vyzvedává starší bratr. Trénink košíkové a zkouška sboru končí ve stejnou dobu, v půl páté. William mrkne na hodiny na troubě. Je osm minut po čtvrté.

„Proč jsi nepočkala na bráchu?“

Dívka si cpe do pusy plněné sušenky. „Nechtělo se mi.“

„Ono nejde vždycky o to, co se chce tobě,“ sykne na ni naštvaně. Dívka se na něj obezřetně podívá, jako by vycítila jeho špatnou náladu. „Jak ses dostala dovnitř?“

„Vím o tom klíči pod rohožkou.“

Řekne to, jako by ho považovala za hlupáka. William se snaží zkrotit svou rostoucí zlobu. „Proč tě poslali domů? Oni ten sbor zrušili?“ Avery zavrtí hlavou. „Tak jak to bylo?“ Kéž by tak byla doma Erin a vyřídila to. Jde jí to mnohem líp než jemu. Cítí, jak se mu mezi očima ozývá známá bolest, stiskne si prsty kořen nosu a začne se nervózně točit po kuchyni, ohánět se hadrem, sklízet nádobí. Odmítá se na dceru dívat, protože ho její drzý výraz rozčiluje. Vzpomene si, co říkával jeho otec. Já ti ten ksicht srovnám.

„Učitelka se na mě naštvala.“

Ne, dneska ne, pomyslí si William. Na tohle momentálně fakt nemám. „Kvůli čemu?“ zeptá se a konečně k ní obrátí zrak. Avery na něj pohlíží a dál se cpe. On si nemůže pomoct, pocítí obvyklý záchvěv vzteku. Jeho dcera dělá ustavičně potíže, a on už toho má tak akorát. Když se jako malý neuměl chovat on, otec ho propleskl a jemu to nijak neublížilo. Jenže teď je všechno jinak. Až moc s ní nadělají. Protože podle odborníků potřebuje trpělivost a podporu. A on má pocit, že z ní tím vychovávají rozmazleného spratka, který nezná hranice.

„Pověz mi, co se stalo,“ osloví ji varovným tónem.

„Ne.“ A právě ta vzpurnost v jejím hlase, jako by měla v rukou všechny trumfy, jako by nad ní on vůbec nic nezmohl, ho dopálí. Třemi dlouhými kroky přejde kuchyň, vzteky bez sebe. Pohár přetekl. Přihodí se to rychle, aniž si to stačí pořádně uvědomit. Zboku ji praští do hlavy, prudčeji, než zamýšlel. Ona žuchne jako kámen, odbojný výraz z jejího obličeje zmizí a vystřídá ho šok a pak prázdnota, a on na zlomek vteřiny pocítí zadostučinění.

Ten pocit mu ale dlouho nevydrží. Stojí nad ní, zděšený tím, co provedl. I on je v šoku, že toho byl schopen. Ruka ho pálí bolestí. Chtěl ji jenom plácnout, ujišťuje sám sebe, aby přišla k rozumu. Nechtěl ji uhodit. Skloní se nad dceru zhroucenou na podlaze, ona ucukne. William ji spěšně, ale jemně posadí, se zády opřenými o kuchyňské skříňky a nohama nataženýma před tělem. „Promiň, zlato! Avery, já nechtěl! Hrozně mě to mrzí,“ vychrlí na ni a mrká, aby mu neslzely oči.

Ona na něj vrhne nepřítomný pohled, teď už neodmlouvá. Williamovi je špatně z toho, co udělal. Je přece slušný člověk. Lékař, žádný násilník. Je úplně jiný než jeho otec. A svou dceru opravdu miluje. Jak mu to mohlo takhle ujet? „Je mi to vážně líto. Já ti to vynahradím, Avery, slibuju. Neměl jsem to dělat. Já jen – ruply mi nervy, měl jsem strašně špatný den. Vím, že to mě neomlouvá. Víš, že tě mám rád, miláčku. Miluju tě nade všechno.“

Dívka má trochu skelný zrak, ale jinak nevypadá, že by jí něco bylo. Odvrátí od něho oči, nechce se na něj dívat.

William žadoní, i když je mu to proti srsti. „Hele, fakt mě to mrzí. Vím, že to je neodpustitelné, ale co kdybychom to mámě neřekli? Už tak toho má teď nad hlavu.“ Avery neodpoví, odmítá s ním mluvit. On se odmlčí a potom pokračuje: „Taky si necháme pro sebe, že jsi šla domů sama, protože to by ji naštvalo a víš, že by tě pak musela potrestat. Můžeš říct, že tě doprovodila kamarádka.“

Ona ho ignoruje, uraženě hledí před sebe. Asi na něj bude žalovat, ovšem on si to zaslouží. Určitě se jí udělá modřina. Napadne ho, že by to mohl zkusit popřít; není jisté, komu bude Erin věřit. Jeho dcera je pěkně prolhaná. Totéž platí o něm, což ovšem jeho žena netuší.

William vstane a vycouvá od ní. Musí odtud vypadnout, nechce se dívat na to, co provedl. Je mu ze sebe samého špatně. Cítí dceřiny výčitky, je mu jasné, že kalkuluje. Má teď něco, co proti němu může použít. Další hřebík do rakve jeho manželství. Obrátí se a vykročí zpátky do garáže.

Když však dosedne do auta a sáhne po klíčích, zaváhá.

Kapitola 2

Nora dorazí domů asi ve tři čtvrtě na pět. Poté co se rozloučila s Williamem, vyřídila pár věcí, aby svou nepřítomnost nějak hmatatelně odůvodnila. Faith je na fotbale a měla by co nevidět přijít. Ryan zřejmě někam jel, jeho auto nestojí na příjezdové cestě. Nořin manžel Al se vrátí až kolem šesté. Na sprchu, jíž by spláchla Williamovu vůni – pozůstatky toho, co spolu dělali –, jí nezbývá čas. Čím by vysvětlila, že se uprostřed odpoledne sprchuje, kdyby se Ryan zničehonic vrátil? Jen se tedy otře žínkou u umyvadla v koupelně.

Nebrání se pláči. Bylo potřeba to udělat. Na jejích pocitech nezáleží, připomíná si. Musí žít s tím, jak se rozhodla. Je silná a dokáže na něj zapomenout. Ale lehké to nebude – ona Williama miluje. A teď už ví, že vlastního manžela nikdy nemilovala, ani zpočátku. Měli se s Alem rádi, ale skutečná vášeň tam odjakživa scházela. Taková, jaká je mezi ní a Williamem. Tedy jaká mezi nimi byla.

Je jí teprve dvaačtyřicet. I teď je přitažlivá, má pěknou postavu. Není taková kráska jako před dvaceti lety, ale když vejde do místnosti, nadále se za ní lidé otáčejí. Neplánovala, že se do Williama, pohledného a okouzlujícího lékaře, zamiluje, nemůže za to, že se chce pořád líbit. Může nicméně změnit své jednání. Může se s ním přestat scházet. Je to příliš riskantní. Počínala si sobecky. Kdyby se na jejich románek přišlo, trpělo by kvůli tomu až moc lidí: její manžel i jejich děti. Williamova žena a děti. Ona tolik škody napáchat nechce. Bude muset přestat s dobrovolnickou činností v nemocnici. Nesnesla by, kdyby se tam s ním měla dál vídat.

Williamův impulzivní návrh, že by mohli opustit své dosavadní partnery, ji šokoval. Myslel to vážně? Ji tahle možnost nikdy ani nenapadla, jenže i kdyby pro něj bylo takové řešení přijatelné, nepřichází v úvahu. Její děti Faith a Ryan by jí nikdy neodpustily, a ty jsou pro ni nejdůležitější na světě. Ne, nemůže riskovat, že je ztratí.

Udělala dobře, že to skončila. Je zázrak, že je nikdo nepřistihl. Nesmí se na to přijít. Má strach, že je na ní vidět, jak si v posledních několika měsících připadá mladší, hezčí, je v ní víc života, i když se to pokoušela tajit. Každopádně byl nejvyšší čas to utnout, než si toho někdo všimne. Než si toho všimne Al – pokud už se nestalo. Poslední dobou je zamlklejší než obvykle, odtažitý. Možná má ale starosti v práci. Jak by se o ní a Williamovi mohl dovědět? Vždyť si dávali takový pozor.

Michael jde z basketu a potí se. Trenér s ním byl na tréninku očividně spokojený, a to chlapce těší. Nemůže se dočkat, až mámě a tátovi poví, jak trenér okomentoval jeho dnešní hru. V šatně vyloví z tašky ručník a otře se. Sundá si sportovní trenýrky a oblékne si tepláky a mikinu. Je skoro polovina října a venku je chladno. Michael se neochotně rozloučí s kamarády, kteří houfně vyrážejí ze školy; zatouží, aby mohl jít s nimi a ještě chvíli si užívat jako součást týmu. Místo toho se otočí a vydá se školní chodbou opačným směrem do hudebního kabinetu, kde má vyzvednout mladší sestru. Musí to dělat každé úterý, a vůbec z toho nemá radost. Proč by máma jeden den v týdnu nemohla skončit dřív a pro Avery dojít sama? Ségra mu přijde otravná. Jemu je dvanáct, je v šesté třídě a chce trávit čas se svými kamarády. Že musí Avery doprovázet domů, ho pěkně štve. Zajímalo by ho, o čem se kamarádi baví, když u toho není, o co přichází.

Zabočí za poslední roh do chodby k hudební místnosti. Sestra obvykle čeká na lavičce u stěny, sedí s batohem přes jedno rameno a nohama netrpělivě šoupe po podlaze, teď ji ale nevidí. Strčí tedy hlavu do dveří a pak vejde. Učitelka hudební výchovy Burkeová zvedne oči a usměje se na něj. Pamatuje si ho – také dřív chodil do sboru, než dal přednost sportům. Michael se rozhlédne po místnosti, ale Avery tam není.

„Hledáš sestřičku?“ zeptá se Burkeová.

On přikývne. „Ano.“

„Tu jsem bohužel musela poslat domů. Hrozně vyrušovala.“

Michael má po náladě. Ach jo, už zase. Když má Avery malér, rodiče se zpravidla pohádají. Sestra je stojí veškerou energii; jeho si takřka nevšímají. V poslední době si Michael musí jejich pozornost vysloužit vždycky něčím výjimečným. Kdežto Avery stačí, aby zlobila, což ostatně dělá pořád – zatímco on v tichosti dostává dobré známky, válí v basketbalu a bez reptání seká trávník. To není fér. „Ona nemá chodit domů sama,“ oznámí učitelce.

Paní Burkeová se zatváří ustaraně. „Jestli jste byli domluvení, měla na tebe počkat.“

Michael vyjde z místnosti a vrací se prázdnými chodbami. Je čím dál sklíčenější; nadšení z chvály od trenéra vyprchalo. To bude mít Avery teprve průšvih. Rodičům se nebude líbit, že šla domů sama. Jenže co s tím mohl dělat on? Byl přece na tréninku. Nevěděl o tom. Teď už se na ni naštval taky.

Spěšně kráčí domů, s hlavou sklopenou a s vědomím, že dneska večer budou mít všichni náladu pod psa. Nikoho nebude zajímat, že podle trenéra hrál skvěle. S Avery jim to domů trvá zpravidla dvacet minut, on to nicméně stihne za čtvrt hodiny. Když dorazí, zjistí, že je oproti jeho očekávání zamčeno. Odemkne si a rozrazí dveře. Máma se vrátí brzy, kolem půl šesté. V tu chvíli mu dojde, že by se mohli s Avery domluvit a říct, že přišli domů společně. Láká ho to. Jenže co když mámě zavolá Burkeová? Měl by to risknout? Rodiče by zuřili, kdyby pak všechno prasklo. Ještě nikdy jim nelhal.

Automaticky zamíří do kuchyně a volá na sestru. „Avery! Kde jsi?“ V kuchyni se zastaví, ale není tam po ní ani stopy. Kdyby byla doma, její batoh by se válel na zemi. Michael začne ustaraně procházet přízemí a hledat ji. „Do háje,“ utrousí a potom zvýší hlas: „Avery, kde jsi?“ Vyrazí do horního patra, schody bere po dvou. Jde se podívat k ní do pokoje, ale tam není. Nahlédne i do toho svého – už ji párkrát načapal, jak se mu hrabe ve věcech –, jenže není ani tam. Teď si vážně začíná dělat starosti. Avery nenajde v ložnici rodičů, v pracovně, v žádné ze dvou koupelen ani v prázdné garáži. V suterénu taky ne. Michaelovi buší srdce od běhání po domě i strachem. Je za ni odpovědný, jenže neví, kde je. Otevře posuvné dveře, které vedou z obývacího pokoje do zahrady, a zavolá ji jménem. Odpovědi se ale nedočká. Dojde zahradou až k plotu, otočí se a podívá se na střechu. Tam už v minulosti taky vyšplhala. Dnes ji na střeše nevidí. Má strach. Vůbec nedorazila domů. Kde sakra je? Možná si hraje v lese za domem. Mohla by být kdekoli.

Michael vytáhne z kapsy tepláků mobil. Avery je teprve devět, svůj vlastní telefon ještě nemá. Chlapec vytočí matčino číslo.

„Ahoj, miláčku, co potřebuješ?“ Z jejího hlasu je znát, že má práci. Jenže to má pořád.

Michael polkne. „Ehm, Avery tu není.“

„Co tím myslíš?“ Matčin tón zní ostře. „Kde není?“

Teď jí musí povědět pravdu.

* * *

Erin Woolerová naslouchá synovi se zavřenýma očima. O chvíli později už spěchá z kanceláře. Šéfové jen v rychlosti řekla o „naléhavé situaci v rodině“ a nadřízená ji s kývnutím propustila. „Nebudeme panikařit,“ instruovala Erin svého dvanáctiletého syna. „Zřejmě šla k Jenně. Já už jsem na cestě. Mohl bys k Jenně zajít a zjistit, jestli tam je? Hned mi pak zavolej. Budu doma do čtvrt hodiny.“

Doběhne na parkoviště, nasedne do auta a telefon zasune do držáku, aby na něj snadno dosáhla. Pochopitelně má starost, ale nebojí se, zatím ne. Svou dceru miluje, nicméně je to s ní těžké. Ustavičně zkouší, co jí ještě projde. Proč prostě nemůže dělat, co se jí řekne? pomyslí si Erin, spíš frustrovaně než vyděšeně. Až ji najdou, budou muset rozhodnout, jak tu situaci zvládnout. Jak zařídit, aby se z toho poučila, spíš než aby byla ještě vzpurnější. Tak to totiž většinou dopadá, když se ji snaží usměrnit.

Erin pomyslí na syna a na to, jak se mu třásl hlas. Je to tak hodný kluk. Určitě se bude cítit odpovědný, musí ho ujistit, že na vině je výhradně Avery, že on nemůže za to, jak se jeho sestra chová. Michael je hrozně citlivý, pořád má strach, aby někoho nepopudil, hlavně rodiče. Erin řídí trochu moc rychle. Člověk předem vůbec netuší, jak je rodičovství složité. Kolik energie z něj vysaje. Jak se podepíše na manželství. Že vyrůstáme v nějaké rodině, nás bůhvíjak nepřipraví na to, až si pořídíme vlastní.

Začne pršet. Erin pořád pokukuje po mobilu, čeká, že každou chvíli zazvoní a Michael jí oznámí, že Avery našel. Určitě je u kamarádky Jenny, která bydlí naproti, jinde být nemůže. Pak si ale Erin vzpomene, že Jenna taky chodí na sbor a tu že domů neposlali. Tím pádem bude Avery v lese za domem. Ráda si tam hraje, v tom bunkru na stromě. Telefon se ozve ve chvíli, kdy Erin zabočuje na příjezdovou cestu. Honem to vezme.

„U Jenny mi nikdo neotevřel. Teď jsem u domku na stromě, ale tady taky není,“ hlásí Michael.

Očividně uvažuje stejně jako ona. Její syn těžce oddychuje a z hlasu mu zaznívá strach. Jeho panika se okamžitě přenese na ni. Jenže ona je dospělá, musí zachovat klid. „Dobře, Michaele, pojď domů. Ať je kdekoli, zřejmě za chvíli dorazí, když prší. Pokud ne, vydáme se ji hledat. Zavolám tátovi.“ Zavěsí a vystoupí z auta.

Vchodové dveře zůstaly odemčené a Erin spěšně vejde. U dveří se vyzuje z lodiček a začne rychle procházet dům a volat Avery. Možná přišla, zatímco byl Michael pryč. Zaběhne nahoru a zase se vrátí dolů, pobíhá sem a tam. Třeba se Avery schovává, chce je vypéct. Erin nahlíží pod postele a za oblečení ve skříních, dívá se všude, kam ji napadne. Avery tu není. Její matka znovu a znovu volá její jméno. Bez reakce.

V kuchyni se setká s Michaelem, který se zrovna vrátil. Je promočený a vypadá zničeně, v obličeji je bledý, navzdory tomu, jak se naběhal.

„Zatelefonuju tátovi,“ rozhodne Erin. „A pak zavolám policii.“

Kapitola 3

William dorazí domů za pět minut tři čtvrtě na šest, po Erinině telefonátu. Z jejího hlasu bylo znát rozrušení, přestože bylo jasné, že se kvůli Michaelovi snažila trochu ovládat. Avery zmizela, řekla mu. Zavolám policii. Na ulici před jejich domem stojí policejní auto. Cítí, jak se mu při pohledu na něj sevře žaludek.

Zaparkuje v garáži a zhluboka se nadechne. Musí zachovat klid. V nastalé krizi musí být všem oporou, jak to od něj očekávají. Je hlava rodiny, lékař. Musí čerpat ze své profesionální zkušenosti, nesmí dopustit, aby se sesypal. V duchu mu znovu zní manželčin ztrápený hlas. Avery zmizela. Zavolám policii.

Když vejde, najde manželku a syna v obývacím pokoji, sedí naproti dvěma policistům v uniformách. Policistka je starší, její kolega – který se zdá neskutečně mladý, vypadá sotva na dvacet – si zapisuje poznámky.

Erin k němu vzhlédne, obličej má ztrhaný. A jemu dojde, co se děje. Dolehne to na něj s takovou intenzitou, že nemůže popadnout dech. Jeho žena nevstane a nejde ho obejmout. A on nejde za ní.

Policistka se zvedne a ujišťuje se: „Pan Wooler?“

„Doktor Wooler,“ vysouká ze sebe.

Ona přikývne. „Já se jmenuju Hollisová a tohle je strážník Rosales. Vaše žena před pár minutami oznámila zmizení vaší dcery. Zrovna jsme dorazili. Sepíšeme si, co je potřeba, a pak spustíme pátrání. Detektivové tu budou co nevidět.“

William kývne a posadí se do křesla. Dívá se, jak do prosklených dveří na zahradu bubnuje liják, který se najednou spustil. Dnešek je opravdu divný.

„Máte nějakou dceřinu fotografii z nedávné doby?“ zajímá se Hollisová.

„Všechny je mám v telefonu,“ odpoví Erin, sáhne po přístroji a ukáže policistce pár snímků. Třese se jí ruka.

Hollisová se zeptá: „Můžu?“ a několik fotek označí a přepošle si je na vlastní mobil. „Blond, modré oči,“ řekne, zatímco je zkoumá. „Co výška a váha?“

Erin odpoví: „Metr dvacet sedm, asi tak třicet kilo.“

„Co měla dneska na sobě?“

William jako by tu vůbec nebyl. Erin se na chvíli zamyslí. „Džíny – tmavě modré, poměrně nové. Růžové tenisky. Bílé tričko vepředu s kytičkami. Taky měla džínovou bundu a batoh, tmavě modrý.“

„Nějaká poznávací znamení? Jizvy?“

Erin zavrtí hlavou, potom se podívá na manžela. Ten taky zavrtí hlavou.

„Podle vás ji tedy nikdo neviděl od té doby, co odešla ze sboru,“ osloví Hollisová Erin. „V kolik hodin to bylo?“

William jako by oněměl; jako by byl paralyzován. Jeho šance pominula.

Erin se otočí na Michaela. „Já nevím,“ odpoví chlapec nervózně. „Oni ji ze zkoušky vyhodili. Nevím, v kolik přesně.“ Pak dodá: „Zpívá vždycky po vyučování, od půl čtvrté do půl páté.“

Hollisová vrhne pohled na mladého kolegu. „Musíme si promluvit se sbormistrem.“

„Sbor vede jedna učitelka, paní Burkeová,“ sdělí jim Michael.

Hollisová přikývne. „Takže odešla ze školy, ale kam šla, to nevíme. Domů tedy nedorazila?“

Erin zavrtí hlavou. „Batoh tu nemá. Navíc ani nemá vlastní klíč, protože sama domů nesmí chodit.“

William polkne, stále nic neříká. Má závrať, jako by stál na střeše vysoké budovy a nakláněl se dolů. Ví, že Avery po škole doma byla. Odemkla si klíčem, který našla pod rohožkou. Mluvil s ní. Uhodil ji. Je zloduch a lhář. Minutu od minuty je mu hůř; má obavu, že bude možná zvracet. Musí se ale přemoct. Spolkne žaludeční šťávy, odkašle si a nadhodí: „Možná utekla z domova.“

Jeho žena se na něj otočí: „Proč by to dělala?“

On odvrátí zrak. „Třeba byla naštvaná, že musela za trest odejít ze zkoušky; víš přece, jak se chová.“ Ihned zalituje, že to řekl.

Hollisová se opatrně zeptá: „Jak se chová? Jaká Avery je?“

Erin ztěžka vzdychne a přizná: „Komplikovaná. Je to úžasná devítiletá holčička. Hodně bystrá – nadaná. Ale není to s ní jednoduché. Má potíže s učením a ADHD. Taky má problematické chování.“

Hollisová se na ně zadívá. „Jak přesně?“

William nechá odpověď na manželce.

„Je chytrá, ale ve škole má problémy. Snadno se rozčílí, když jí něco nejde. Je impulzivní. Často jedná bez rozmyslu. Je tvrdohlavá a neuznává autority. V podstatě si dělá, co chce. A my děláme, co umíme.“

Erin podle všeho nevadí, že jim to všechno vykládá, avšak William si uvědomuje, že když se ztratí dítě, padá podezření na rodiče. Teď si budou policajti myslet, že jí něco udělali. Byl by raději, kdyby si to nechala pro sebe.

Hollisová ale jen přikývne. „Dobře. Už utekla někdy dřív?“ Stočí pohled na něj.

William cítí, jak se trochu červená. „Jistěže ne. Neměla důvod.“ Erin nic neříká. Michael klopí oči do klína.

„Dobrá.“ Policistka se obrátí na Erin. „Děkuju za ty fotografie.“ Vstane a prohlásí: „Kdyby to nevadilo, rádi bychom se porozhlédli po domě. Jestli se třeba někde neschovává. Překvapilo by vás, jak často se to stává; děti se schovají a pak usnou.“

„Už jsme se všude dívali,“ namítne Erin netrpělivě.

William ale ví, o co jim jde. On i jeho žena jsou podezřelí, jak jinak. A policie se domnívá, že v domě narazí na nějaké stopy. „Jistě, jen to tu prohledejte,“ dovolí jim. „Ale pospěšte si prosím,“ dodá zlomeným hlasem. „Musíte ji najít.“

Erin je starostí bez sebe. Po Avery je vyhlášeno pátrání. Dívčinu fotografii a popis jejího oblečení převzala policie a média. Hledají ji hlídkové vozy, policisté už chodí po čtvrti a mluví s lidmi, kteří bydlí mezi Ellesmerskou základní školou a domem Woolerových, obcházejí celou Connaught Street. Třeba ji někdo viděl. Erin ví, že je něco úplně špatně – Avery by určitě dorazila na večeři, kdyby mohla.

Už o tom mluvili v regionálním zpravodajství v sedm. Mimořádná zpráva… Pohřešuje se devítiletá dívka, která se po vyučování vydala sama pěšky domů ve městě Stanhope ve státě New York… Na obrazovce se objevila její fotografie. Celé je to neuvěřitelné. Erin má pocit, jako by se ocitla v příšerném, horečnatém snu.

Policie navzdory stále sílícímu dešti honem shání dobrovolníky na průzkum okolí. Je říjen, brzy se setmí a ochlazuje se; nejdůležitější je jednat rychle. Erin je ale uvězněná v domě jako moucha uvízlá v jantaru, nikam nesmí, nemůže vyrazit hledat svou dcerku. Musí tu zůstat a mluvit s detektivy, odpovídat na jejich otázky. Také William je doma, sedí vedle ní na gauči v obýváku, co chvíli se nervózně zvedne a vykoukne z velkého okna, jako by na ulici mohl zahlédnout Avery, jež snad nějakým způsobem unikla všem, kteří se ji snaží najít, a nic netušíc míří domů. Ani Michaelovi nedovolili, aby se přidal k pátracímu týmu. Jedna z policistek je s ním v kuchyni, aby si kolegové mohli promluvit s rodiči o samotě.

Dvojice detektivů zazvonila, právě když se strážníci, kteří v domě na nic nenarazili, chystali vydat za vedoucí sboru. Detektiv Bledsoe je běloch mezi čtyřicítkou a padesátkou, nevýrazný typ v praktickém šedém obleku. V davu by si ho člověk nevšiml. Erin jen doufá, že navzdory tuctovému vzhledu vyniká aspoň jako vyšetřovatel. Stanhope je poměrně malé město, kolik má tedy asi místní policie zkušeností s něčím podobným? Nedokáže si vybavit, že by se tu někdy pohřešovalo dítě. Zato Bledsoeova parťačka detektiv Gullyová, černoška asi o deset let mladší než on, s kraťounkými vlasy a v elegantním kalhotovém kostýmu, na Erin udělá dojem. Možná proto, že je žena. Možná proto, že má živější pohled a empatičtější výraz než její kolega.

Bledsoeovi zavibruje telefon odložený na konferenčním stolku a Erin nadskočí. Sevře se jí srdce, zděsí se, že to jsou špatné zprávy. Detektiv s někým krátce mluví a pak zavěsí. Položí mobil zpátky na stolek mezi ně a nakloní se v křesle, které si ke stolku přitáhl, dopředu. „To volala Hollisová,“ oznámí. „Mluvili s paní Burkeovou. Avery prý začala dělat scény, hned jak zkouška začala. Učitelka ji několikrát napomenula, ale pak ji musela vykázat, už kolem tři čtvrtě na čtyři.“

„A to může?“ zeptá se Erin vysokým hlasem. „Copak smí učitel poslat třeťáka domů jenom tak samotného?“ Teprve teď jí dojde, že celá věc má vlastně konkrétního viníka.

„Na to bych se v této chvíli nezaměřoval,“ namítne Bledsoe. „Nicméně už víme, že ze školy odešla asi tak v patnáct čtyřicet pět.“

„Pokud tedy odešla,“ prohlásí Gullyová.

Erin se na ni obrátí. Vyslovila něco, co je mělo dávno napadnout. Její kolega předpokládal, že se Avery něco přihodilo cestou ze školy. Všichni to předpokládali.

Bledsoe si skousne ret, podívá se na Gullyovou, skoro jako by ho naštvalo, že něco řekla, ale možná je spíš naštvaný sám na sebe. Zhluboka se nadechne a prudce vydechne. Potom kývne. „Musíme prohledat školu,“ souhlasí. Zvedne mobil z konferenčního stolku a přejde do jídelny, aby měl trochu soukromí, všichni nicméně slyší, jak kolegy instruuje, aby ve škole prohledali každý kout.

Erin zavře oči a představí si, kolik je v té obrovské budově míst, kde by se mohla ukrýt malá holka. Úložní skříně, šatny, suterén, půda. Po skončení vyučování ji mohl kdokoli zatáhnout do prázdné třídy, aniž si toho někdo všiml, mohlo se jí stát cokoli. Při tom pomyšlení se Erin udělá zle. Musí se pevně chytit područky, než ten pocit přejde. Když se vzpamatuje, otevře oči a nakloní se ke Gullyové, která je podle ní schopnější než Bledsoe. „Slibte mi, že ji najdete.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, to vám slibuju,“ odpoví vyšetřovatelka.

Kapitola 4

Nora Blanchardová se nemůže odtrhnout od večerních zpráv; v porovnání s něčím tak šokujícím působí její vlastní starosti malicherně. Všichni jsou usazení u televize v obýváku – ona, Al, Ryan i Faith. Williamova dcera se pohřešuje. Je to příšerné, nemyslitelné.

Nora si vybaví, jak dnes odpoledne ukončila jejich vztah, a mrzí ji, že to načasovala zrovna takhle. William musí být úplně v koncích. Snaží se představit si, čím asi prochází. Bolí ji z toho srdce a přeje si, aby ho mohla utěšit. U své ženy útěchu nenajde. Ti dva už k sobě nic necítí – to ví od něho –, navíc ona jistě trpí ještě víc než on. Je přece matka. Nora si vůbec nedokáže představit, jakou úzkost musí Williamova žena prožívat. Nořina dcera Faith je jen o dva roky starší než Avery, chodí o dvě třídy výš. Co kdyby se ztratila Faith? Je jí jedenáct, má hodně sportovní postavu a vlasy nakrátko, a tak si ji pořád pletou s klukem. To ale nebude trvat dlouho.

Jenže Nora za Williamem nemůže vyrazit a podpořit ho. O jejich vztahu nikdo neví. Jeho rodina bude ostře sledovaná a ona ho nesmí kontaktovat. Leda po telefonu. Má totiž jedno malé tajemství – druhý mobil, ze kterého mu občas volá. I on má jeden vyhrazený jen pro ni.

Ke svému zděšení si najednou uvědomí, že jestli se Avery brzy nenajde, policie by jeho druhý telefon, ten, o kterém jeho žena neví, mohla objevit, a málem se jí zastaví srdce.

Přijde se na ně. William bude muset policii říct, na co ten mobil má. Bude muset povědět pravdu. Nora cítí, jak se jí z tváří vytrácí krev.

„Neboj,“ osloví ji dcera a poplácá ji po rameni, „oni ji najdou.“

Nora nadskočí, když se jí Faith dotkne. Odvrátí se od televize a otočí se na ostatní členy rodiny. Všichni si ji ustaraně prohlížejí. Dojde jí, že brečí, a setře si slzy rukama.

„Omlouvám se,“ řekne a pokusí se o úsměv. „Víte, jak všechno prožívám. Chudáci ti rodiče.“

Al zavrtí hlavou. „Nechce se mi věřit, že by se jí něco stalo cestou ze školy. Faith chodí domů pěšky každý den. Bydlíme ve stejné ulici. Tady je bezpečno. Určitě ji najdou.“

To je prostě celý její manžel, pomyslí si Nora a zadívá se na něj. Nemá vůbec žádnou představivost. Strká hlavu do písku. Všechno je v pohodě. A to i když není; i když se něco děje přímo v jejich ulici.

„Ona se najde, mami,“ utěšuje ji Faith. „Možná to udělala schválně. Každý ví, jaká je.“

„Co tím myslíš?“ zeptá se Nora dcery. William jí o Avery nikdy nevykládal; když jsou spolu, o svých rodinách takřka nemluví.

„S tou je pořád něco. Dělá si, co chce. Učitelé ji každou chvíli posílají do ředitelny, protože si s ní neví rady.“

Nořin syn Ryan zničehonic oznámí: „Shánějí na pátrání dobrovolníky. Já se přihlásím.“

„To je dobrý nápad,“ usoudí Nora. Je ráda, že syn chce být nápomocný, i když se těšila, že bude dnes doma, protože mu zrušili večerní směnu v práci. Večeřet s nimi většinou nestíhá. Ryan se zvedne; je to vysoký, dobře stavěný pohledný osmnáctiletý mladík. Má takový potenciál, přesto se kvůli němu v uplynulém roce hodně nervovala.

„Já půjdu s tebou,“ překvapí ji Al. Možná mu jejich čtvrť ve skutečnosti až tak bezproblémová nepřipadá.

„Můžu taky?“ zeptá se Faith.

Nora zavrtí hlavou. „Ne. Jsi ještě moc malá. Zůstaneš se mnou doma.“

Al s Ryanem si oblečou pevné boty a bundy do deště a začnou se shánět po baterkách, Nora s dcerou jdou mezitím do kuchyně a pustí se do nádobí. Nora pak práci přeruší, aby oba muže vyprovodila, a zanedlouho pošle Faith, ať si jde udělat úkoly. Chce být sama se svými myšlenkami. Představuje si, jak její manžel a syn v houstnoucí tmě a neustávajícím dešti procházejí les mezi zástavbou a řekou a pátrají po Williamově dceři. Doufá, že ji brzy objeví, živou a zdravou. Musejí ji najít.

Čas utíká, až příliš rychle. Detektiv Gullyová ví, že když se pohřešuje dítě, záleží na každé minutě. V budově školy je teď pátrací tým, důkladně ji prohledává. Obcházení sousedů zatím žádné výsledky nepřineslo, zdá se, že Avery cestou domů nikdo neviděl. To ale neznamená, že ze školy neodešla – možná si jí jen nikdo nevšiml. Jestli ji brzy nenajdou, zaměří se na učitele a další zaměstnance, kteří byli ten den ve škole. Už teď prověřují místní pachatele sexuálně motivovaných trestných činů. A početná skupina dobrovolníků pročesává prázdné parcely a pole na sever od domu Woolerových a lesy za ním, směrem k řece. Mají baterky, jenže v osm hodin se už úplně setmí a nebude toho moc vidět. Jestli tu dívku neobjeví, budou ta místa muset projít i ráno. Prohledají taky řeku, budou i bagrovat, jestli bude třeba. Obrátí se na veřejnost v televizi a zřídí zvláštní telefonní linku. Prověří všechno, kámen nezůstane na kameni. Je taky klidně možné, že Avery nastoupila do autobusu a najdou ji na Manhattanu. To by nebylo nic nevídaného. Gullyové se nicméně tenhle případ nepozdává. Má z něj divný pocit v žaludku. Svou práci miluje. Je důležitá, nezbytná. Vybírá si ale svou daň.

Než ji přeřadili do Stanhopeu a pracovala ještě v Chicagu, na několika případech pohřešovaných dětí dělala. Bledsoe takovéhle pátrání patrně doposud nikdy nevedl. Každopádně ne tady. Chová se poněkud defenzivně, navíc ona je mladší, k tomu žena. Ale aspoň neignoruje její návrhy; nemíní ji umlčet. Není tak špatný. Už zažila horší.

Zadívá se na oba rodiče, kteří sedí proti ní. Odpověděli jim na všechny otázky ohledně Avery, jejích návyků, kamarádů, rodinných známých, i toho, kam podle nich mohla jít. Prý si ráda hraje v lese a často chodí do domečku na stromě. Její bratr už tam byl, ale i tak tam vyrazili kolegové, aby se podívali pořádně.

Rodiče upřímně vypověděli, jaké má Avery problémy s chováním, je to s ní očividně těžké a má svou hlavu. Tak například na ADHD nebere žádné léky, protože je brát odmítá. Rodiče jsou v hrozné situaci, čekají, co se bude dít. Matka je rozrušená, ale poměrně stoická, snaží se zachovat klid. Otec je zajímavější případ. Je na něm něco zvláštního. Gullyová se nechce nechat ovlivnit, nicméně si toho všimla. Není žádný zelenáč. Ten člověk vypadá, jako by něco tajil. To, jak se každou chvíli chodí dívat z okna, jestli Avery nejde, je podle všeho komedie pro policii. Matka nic takového nedělá. Jen sedí a tváří se vyděšeně.

Do obývacího pokoje nakoukne policistka v uniformě, která se v kuchyni doteď věnovala chlapci, a oznámí: „Michael mi pomohl postavit na kávu. Dá si ještě někdo?“

Oba rodiče zavrtí hlavou.

„Ano prosím,“ řekne Gullyová vděčně. Bude to dlouhá noc.

„Já taky, díky,“ přidá se Bledsoe.

Detektiv se obrátí na rodiče a zeptá se: „Víte o někom, kdo by proti vám něco mohl mít? Je někdo, kdo by podle vás mohl chtít Avery ublížit?“

Erin i William na něj překvapeně pohlédnou. „Jistěže ne,“ ozve se Erin.

William dodá: „Ne. Jsme úplně obyčejní lidi. Není důvod, aby chtěl naší dceři kdokoli škodit.“

Rozhostí se nepříjemné ticho, protože všichni znají nejpravděpodobnější důvod, proč by někdo unášel malou holku.

„Vy jste lékař?“ zeptá se Bledsoe Williama.

„A vy, paní Woolerová?“

„Pracovní stížnosti tedy žádné?“ nedá pokoj Bledsoe.