I V PEKLE

POTKÁŠ ANDĚLY

Milan Kopecký

I v pekle potkáš anděly

Příběh Etel Senderovičové,

která prošla tábory Osvětim, Geislingen a Dachau

Ikar

Milan Kopecký

I V PEKLE POTKÁŠ ANDĚLY

Copyright © Milan Kopecký, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5443-1

Obsah

Prolog

Duben 1945

POJEDEME DOMŮ

Jaro 1944

HUSÍ POCHOD ZA KONĚM

CESTY DO PEKEL

ŠTĚSTÍ NA MÉ STRANĚ

I V PEKLE POTKÁŠ ANDĚLY

POSLEDNÍ SOUBOJ SE SMRTÍ

POJEDEME DOMŮ II.

EPILOG

Obrazová příloha

O autorovi

Moje matka se za svobodna jmenovala
Etel Senderovičová.

Toto je její příběh.

Nesnažte se ty hrůzy pochopit,

snažte se si je zapamatovat

Etel Senderovičová (1929–2012)

Prolog

Když moje matka posledního února roku 2012, den před svými 83. narozeninami zemřela, objevil jsem v její pozůstalosti mnoho stránek psaných její rukou. Jestli se v životě něčemu nikdy nevěnovala, tak to bylo právě psaní. A najednou jsem měl před sebou dvacet různě velikých stránek, popsaných kostrbatým písmem, s řadou poznámek po stranách. Stačilo přečíst prvních pár řádek, abych pochopil, že se jedná o výpověď o období, které u nás bylo po celý náš společný život tabu. Doslova pár desítek hodin po dopsání posledního slova zemřela. Nevím, a ani se nikdy nedozvím, zda tušila, že se její pozemské dny krátí. Snad právě proto zbytek svých sil vypotřebovala na ty nejkrutější vzpomínky svého života. Více jak sedmdesát let nosila svůj příběh v hloubi své duše, a v tom únorovém dni roku 2012 si tak snad konečně mohla oddychnout. Co mělo být sděleno, bylo sděleno. Co tížilo, už netíží. Poselství bylo sepsáno a předáno další generaci. Když jste jediný, kdo může, tak prostě musíte…

Bylo jí deset let, když do jejího života vtrhla válka. Netušila, že se v tu chvíli stala úhlavním nepřítelem jednoho šílence, který křičel cosi o čistotě rasy. V té chvíli ji ani nemohlo napadnout, že by právě ona měla být zodpovědná za všechno špatné, co se ve světě dělo, že by za to právě ona měla zaplatit. Cena? Ta nejvyšší – život.

A pak ji jednoho dne i s celou její rodinou nacpali do vagonů, ve kterých se v dobách míru převážel dobytek, a začali ji přesouvat z jednoho lágru do druhého.

Od toho dne měla smrt tak blízko, jak jen můžete být k člověku stojícímu vedle vás rameno na rameni. Kdokoli z dozorců na ni mohl ukázat holí, vyštěknout příkazy a ihned by ji bez jediného slova zastřelili, třeba jako odplatu za uprchlého vězně. Nebo za něco jiného.

Smrt ji tak několikrát minula doslova jen o pár centimetrů. Se smrtí si denně hleděly do očí. Každou vteřinu, každou minutu a hodinu. Den za dnem, týden za týdnem.

Přežila továrnu na smrt v Osvětimi, přežila těžký úraz v Geislingenu, ocitla se v samém středu apokalyptického obrazu totálního šílenství v Dachau, přežila čtrnáctidenní pochod smrti… Přežila, protože měla to, co bylo základem přežití – štěstí. Kromě toho ale také potkala člověka, který rozhodl, že jejím osudem nebude smrt, ale život.

Fantazie těch, kteří se již narodili do „nového světa“, nemůže na to, co tito lidé prožili, stačit. Ale neměli by zapomínat – a už vůbec ne zapomenout úplně.

Milan Kopecký

Duben 1945

POJEDEME DOMŮ

První paprsky nového dne mě bodly do očí. Chtěla jsem se podívat kolem sebe, ale čtrnáct dní pochodu bez vody a jídla mi sebraly poslední zbytek sil. Stála jsem na nohou jen díky tomu, že nás v tom dobytčím vagonu, do kterého nás v noci nahnali, bylo tolik, že jsme se vlastně opíraly jedna o druhou. Dívala jsem se kolem sebe. Některá děvčata stála mlčky se zavřenýma očima. Možná spala, ale možná také už jen čekala… Všechny jsme tušily, že jsme se ocitly na konečné. Vystoupíme, nebo zemřeme? Snažila jsem se v tom slabém světle najít své dvě sestry, Margit a Emmu. Určitě tady někde jsou, ale v tu chvíli jsem je neviděla. Nevím proč, ale najednou mě napadlo, že pokud bude i dneska takové vedro, jako bylo včera, tak se tady udusíme. Hloupá myšlenka. Copak jsme mohly myslet tak daleko, jako bylo poledne, nebo dokonce odpoledne? Za tu dlouhou dobu prožitou ve všech lágrech jsem se naučila, že můžu myslet jen na tu vteřinu, ve které zrovna existuji. Ta příští už nemusí být. Starší žena, kterou jsem měla doslova přilepenou na zádech, začala cosi brumlat. Nerozuměla jsem jí ani slovo. Ale to už jsem taky znala. V noci to na našem bloku občas hučelo jako v úle. Někdo mluvil ze spaní, nebo dokonce volal někoho z rodiny, velmi často byl slyšet pláč nebo jen chrápání.

Když jsme se předchozího dne navečer objevily u odstavených vagonů na kraji lesíka, pocítily jsme jistou úlevu. Měly jsme za sebou téměř čtrnáct dní pochodu. Bez vody, bez jídla, bez naděje. Tu úlevu jsme cítily přesto, že právě podobné vagony byly symbolem našich cest do všech pekel, kterými jsme prošly. Nejdříve do ghetta v Maďarsku, poté do Osvětimi, následovala dlouhá cesta do Geislingenu a nakonec jsme pokračovaly do Dachau. Poslední metry k vagonům odstrčeným od hlavní tratě jsme se téměř plazily. A když jsme dostaly befel, že do nich máme nastoupit, byl to pro mnohé z nás téměř nadlidský úkol. Ale všechny jsme velmi dobře věděly, že pokud se to některé nepodaří, prostě ji zastřelí. Když se za námi konečně zavřela vrata vagonu, zavládlo naprosté ticho. Už dávno nikdo nepokládal otázku, co s námi bude dál. Zvenku se ještě chvíli ozývaly hlasy vojáků, pak ale vše utichlo. Následující noc byla nekonečná.

Lehký ranní vánek, který začal dovnitř proudit malým zadrátovaným oknem, s sebou přinesl i trochu síly. Začínala jsem cítit svoje nohy a ruce, a dokonce se mi podařilo trochu pootočit hlavu. Vzpomněla jsem si na svého tatínka. Když býval zavřený ve své kovárně příliš dlouho, položil nářadí, se kterým zrovna pracoval, otevřel svými silnými pažemi těžká vrata a vyšel na dvůr. Tam se napřímil, roztáhl ruce a několikrát za sebou se zhluboka nadýchl. Tvrdil, že mu čerstvý vzduch vrací sílu. Jak ráda bych taky roztáhla ruce, jak ráda…

Všimla jsem si, že u zadrátovaného okna stojí moje dvě kamarádky Ida a Hana. Stejně jako já obě pocházely z Terešvy. A název našeho města znamenal i naše společné heslo. Někdy, když bylo opravdu nejhůř, některá z nás jen řekla slovo – Terešva. Někdy to zapůsobilo jako posílení, jindy nám to vehnalo slzy do očí. Koukala jsem na holky, hlavy měly u sebe, rukou si ukazovaly kamsi ven. Rozhodla jsem se, že zjistím, co se děje. Po chvilce se mi podařilo prodrat až k nim.

„Etel, podívej se ven, vidíš tam něco?“

Podívala jsem se na Idu. To se jí řekne, abych se podívala, ale mně chybělo nejméně dvacet centimetrů, abych viděla aspoň přes okraj okna. Pochopily to. Každá mě vzala z jedné strany – nechápala jsem, kde ještě vzaly tolik sil. Ale viděla jsem ven. Naproti nám byl malý svah a na něm rostly malé břízky.

„Dívej se na ty stromy, hýbou se,“ sykla Hana.

„Pane Bože, ony se opravdu hýbou,“ řekla jsem a v ten moment mě obě kamarádky pustily na zem. Najednou jsem pochopila, kde se v nich vzala ta síla.

„To nebudou Němci!“ řekla rozhodně Ida. Hana i já jsme souhlasně kývly hlavami.

„Ido, co budeme dělat?“ zeptala se Hana.

„Budeme zpívat. Všichni musí zpívat. Ať tam je kdokoliv, musí nás slyšet.“

Ida nečekala na naši reakci a otočila se do vagonu. Ukázala směrem ven a řekla, že se bude zpívat, protože tam venku někdo je a my všechny mu musíme dát vědět, že jsme tady. A jako první začala.

„Ta naše písnička česká,“ začalo se rozléhat po vagonu. Následně se přidala i ostatní děvčata. Byl to takový mezinárodní pěvecký sbor. Každý si zpíval to svoje. Ale hlavně, muselo nás být slyšet dost daleko. Strážní, kteří stáli u našeho vagonu, stejně jako u všech ostatních, do něj začali mlátit pažbami svých pušek a řvali „stille, stille“. Ale na jejich výzvu k tichu už nikdo nereagoval. Naopak, všechny jsme se snažily ještě přidat. I když to mělo ke skutečnému zpěvu moc a moc daleko a některé z nás už posléze jen křičely, věřily jsme, snad jako nikdy předtím, že tam venku musí být pomoc. Trvalo to jen pár minut, možná dvě, možná tři. A pak jsme všechny ztichly. Ida a Hana přiložily uši ke dveřím vagonu. Dvakrát za sebou se ozvalo krátké heknutí a pak nic. Tyhle vteřiny si pamatuji celý život. Kdo mohl, upřel svoje oči na dveře. Jedna vteřina, druhá, třetí, čtvrtá… A pak se dveře vagonu začaly velmi pomalu otevírat. Světlo proniklo do celého prostoru a my najednou zahlédly svobodu.

Venku stáli dva vojáci s napřaženými zbraněmi. Jejich uniformy jsme neznaly, ale nebyly německé. Na první pohled jim bylo jasné, kdo asi jsme, takže sklonili zbraně k zemi. Pak jeden z nich naznačil, že musíme být zticha. Byla to divná chvilka. Ke svobodě jsme měly dva, tři metry, a přesto jsme stály jako sochy. Snad ze strachu, že pokud uděláme jeden jediný krok, přijdeme o ni.

Pak se odkudsi ozvalo – oukej – vojáci k nám napřáhli ruce a zřetelně naznačovali, že můžeme vylézt. Ještě pár vteřin se ale nikdo ani nehnul. Pochopily jsme, že následující krok bude krokem ke svobodě. A aspoň si myslím, že právě v ten moment jsme si všechny vzpomněly na ty hrůzy, které byly už snad definitivně za námi. Byl to těžký krok, ale určitě jeden z nejkrásnějších, které jsem za celý život udělala.

Jakmile jsme se dotkly svobodné země, propukly jsme v nezadržitelný pláč. Objímaly jsme se, padaly jsme na zem, pomáhaly si navzájem postavit se znovu na nohy. Hladily jsme se po tvářích, hladily jsme se po hlavách, i když jsme neměly téměř žádné vlasy, hladily jsme se po ramenou… Jako, kdybychom se v tom pláči chtěly přesvědčit, že žijeme, že to není přelud nebo sen…

„Osvětim,“ hlesla jsem.

Svou drsnou dlaní je pohladil. Nevím, zda věděl, že tohle číslo mělo nahradit mé jméno, místo odkud jsem pocházela, že mělo navždy vymazat moje dětství, moje vzpomínky, moji naději.

„Pojedeme domů,“ řekla Margit. Byla z nás nejstarší a my s Emmou jsme ji vždycky musely poslechnout.