Text © Hana Šlechtová, 2024

Photo © archiv autorky, 2024

Cover Photo © m.aljabi, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9909-9

Obsah

- Úvod

- Jak to všechno začalo

- Z Prahy až do Saúdské Arábie

- Úplně jiný zdravotnický systém

- Práce v Královské nemocnici

- Specifika ošetřovatelské péče o muslimského pacienta

- Království Saúdské Arábie

- Vznik projektu Nejsem jenom sestra

- Příspěvky jiných českých sestřiček

- Práce sester je práce pro muže

- Spolupráce s Go Global Care

- Spolupráce s Lékaři bez hranic

- Mé plány do budoucna

- Závěrem

- Poděkování

Všem, kteří se snažili,

abych do Saúdské Arábie

neodletěla…

Úvod

Milí čtenáři,

to, že držíte v rukou mou knihu a začetli jste se do prvních řádků, je možná známkou toho, že máme mnoho společného. Tahle knížka totiž není jen tak pro každého. Je pro muže a ženy, kteří se nebojí snít a věří, že jejich sny se můžou stát skutečností. Je pro lidi, kteří nejsou zaslepení závistí, ale kteří dokážou přát úspěch druhým a místo kruté kritiky umí pochválit, říct si o radu a třeba se i inspirovat příběhem někoho jiného. Asi stejně jako já přemýšlíte trochu jinak než většina společnosti. To, že někde něco dělají jiným způsobem, pro vás automaticky neznamená, že je to špatně, máte otevřenou mysl, oči dokořán a toužíte po opravdovém a autentickém poznání. Uvědomujete si důležitost rozvíjení našeho kulturního povědomí a chcete vnímat svět takový, jaký ve skutečnosti je. Zní vám to povědomě? To je dobře, protože právě pro vás jsem tuto knihu napsala. Dozvíte se zde o tom, jak jsem se ve školní lavici rozhodla, že jednou odletím do Saúdské Arábie, jaké jsem pro to měla důvody a co vše jsem musela absolvovat, aby se mi to podařilo.

Kniha je rozdělená na dvě hlavní části. První z nich je zaměřená zejména na mou práci všeobecné sestry a druhá na můj osobní život v zemi, kde vše ovlivňuje islám. Jsem moc ráda, že součástí knihy jsou také poznatky dalších českých sester, které odletěly za prací do Saúdské Arábie, a v závěru navíc najdete bonusový komentář od odbornice, která již několik let intenzivně pracuje na přípravě nejen českých zdravotníků, kteří se rozhodnou vycestovat za prací na ty nejlépe placené pozice ve světě.

Nebudu to déle zdržovat, připravte si svou oblíbenou kávu nebo čaj a začtěte se do příběhu, který se skutečně stal. Doufám, že se vám bude má knížka líbit, že si čtení užijete a že se dozvíte informace, které obohatí váš život. Příjemné čtení…

Hana

Jak to všechno začalo

Holka z Úpice

Ahoj, já jsem Hana. Úplně normální holka z malého města v Podkrkonoší, které s velkou pravděpodobností ani neznáte. Vždycky jsem si přála být herečkou. Milovala jsem divadelní představení, během kterých jsem seděla v hledišti jako divák a toužila po tom, abych také jednou stála nahoře na pódiu a aby měl někdo z mého ztvárnění smyšlených i opravdových postav stejné pocity, které jsem cítila já, když mi tlouklo srdce v zápalu emocí při pohledu na skvělou hru. Po maturitě z gymplu jsem se tedy automaticky hlásila do Prahy na DAMU na obor Divadelní herectví. Talentové zkoušky se skládaly z tance, předpřipravených monologů, básní a zpěvu. Konkurence však byla extrémní, jak to u uměleckých profesí bývá, a já nepostoupila ani do druhého kola. Brala jsem to tenkrát jako své obrovské selhání, protože jsem zklamala sama sebe, svou vizi a to, kým chci jednou být. Nebyla jsem však připravená vzdát se svého snu a naplánovala si, že se přihlásím na nejbližší školu mému domovu, abych si zachovala status studenta a mohla se intenzivně věnovat přípravě na další talentové zkoušky na DAMU, kterých jsem se chtěla zúčastnit v následujícím roce.

Ta škola, na kterou jsem nastoupila, byla Vyšší odborná škola zdravotnická v Trutnově. Začala jsem tedy studovat obor Diplomovaná všeobecná sestra, o kterém jsem nevěděla vůbec nic. Však mě nikdy ani nenapadlo, že bych byla sestrou. Součástí studia byly také povinné praxe v nemocnici. Nikdy nezapomenu na svou úplně první praktickou výuku, své první oddělení a hlavně – svého prvního pacienta. Byl to devadesátidvouletý pán, upoutaný na lůžko, ale naprosto orientovaný a soustředěný. Učitelka mi tenkrát ukazovala, jak se správně provádí koupel pacienta na lůžku. Pán celou dobu vesele vtipkoval a já díky němu nebyla ani trošku nervózní. Od toho okamžiku už uběhlo pomalu deset let a já si dodnes pamatuji jeho jméno, jak jsem se s ním na konci směny loučila, a teď, když se ohlédnu zpátky, zřetelně vidím, že přesně tohle pro mě byl ten stěžejní moment v životě, kdy mi můj vnitřní hlas dával hlasitě na vědomí, že tohle jsem já a že ošetřovatelství je směr, kterým se mám vydat.

Od té doby jsem ten hlas následovala a na to, že jsem si kdysi přála být herečkou, úplně zapomněla. Byť jsem tehdy fakt, že jsem nebyla přijatá na DAMU, považovala za tu největší katastrofu, vnímám to teď jako to nejlepší, co mě mohlo potkat, protože mě ten neúspěch zavedl na cestu, která mi pomohla najít můj opravdový potenciál. Na první pohled to asi vypadá, že povolání herečky a všeobecné sestry nemají nic společného, ale já myslím, že obě profese jsou hodně o empatii, tedy o umění vcítit se do druhé osoby. Neprožívám sice příběhy různých postav a rolí na jevišti, ale můžu souznít s pocity svých pacientů, s jejich skutečnými životy a potřebami a být pro ně oporou v těch nejnáročnějších životních situacích. Každý z mých pacientů mě naučí něco nového. A moc zdravím tam nahoru svého úplně prvního pacienta, který mi tenkrát pomohl definovat to, kým jsem dnes.

První zkušenosti s povoláním všeobecné sestry

Během tříletého studia na zdravotnické vošce jsem se do povolání všeobecné sestry zamilovávala každým dnem víc a víc. Poprvé jsem totiž zažila pocit, že mě studium skutečně baví, což nemůžu říct o studiu na gymnáziu, kde jsem byla považovaná za podprůměrnou studentku a maturovala jsem s pocitem, že nejsem studijní typ a že mi vlastně nic nejde. Na zdrávce jsem si konečně přišla, že jsem v něčem dobrá. Byla jsem však v obrovské nevýhodě oproti svým spolužačkám, protože většina z nich už měla za sebou čtyři roky zdrávky ze střední a já jsem nastoupila z gymplu, takže jsem o ošetřovatelství a medicíně nevěděla vůbec nic. Již vystudované sestřičky na odděleních, které nás zaškolovaly na praxích, na tenhle fakt často a kolikrát i dost necitlivě poukazovaly, protože vnímaly rozdíly mezi mnou a ostatními studentkami z ročníku. Dost mě to stresovalo, nutilo pochybovat o mých schopnostech, ale zároveň i motivovalo, abych se snažila víc. Nakonec jsem svou první praktickou zkoušku zakončila na neurologickém oddělení jako jedna z mála z ročníku na jedničku. Od té doby jsem už o sobě nepochybovala a vytyčila si cíl, že jednou ze mě bude dobrá sestra a hotovo. Obrovskou oporou mi tenkrát byla má nejlepší kamarádka Nikča, která studovala se mnou. Seděly jsme spolu v lavici, radily si při testech, učily se spolu na zkoušky a chodily před odpolední teoretickou výukou na pivo do hospody, která byla velmi chytře hned vedle školy. Nikči situace byla velmi podobná té mojí, protože měla vystudovanou pedagogickou střední školu. Já i Nikča jsme důkazem toho, že se lze úspěšně stát sestřičkou i bez maturity ze střední zdravotnické školy.

Praxe jsme měli snad na všech odděleních v nemocnici, léto jsem vždy trávila brigádou na horách v dětské ozdravovně, kam jezdily děti z dětských domovů, a ve třetím ročníku jsem při škole začala pracovat na půl úvazku jako ošetřovatelka na interním standardním oddělení trutnovské nemocnice, kde jsem se toho hodně naučila. Ve škole nám také nabízeli úžasnou možnost splnit si část naší praktické výuky v zahraničí. Ve druhém ročníku jsem tedy odjela v rámci programu Erasmus na stáž do Londýna, kde jsem se starala o pacienty s Alzheimerovu chorobou, a ve třetím ročníku jsem opakovaně jezdila do Norimberku, a to zpočátku s téměř nulovou němčinou. Byly to pro mě neskutečně cenné zkušenosti, ze kterých čerpám dodnes. Díky těmto zahraničním příležitostem mi také došlo něco, co ovlivnilo mou budoucí profesní kariéru – že můžu být všeobecnou sestrou kdekoliv ve světě, což pro mě bylo něco naprosto neskutečného, protože má duše volala po zahraničí odjakživa. Stačilo si jen vybrat zemi. Přemýšlela jsem nad Amerikou, kde mám příbuzné také ve zdravotnictví, nad Anglií, kterou jsem si oblíbila, anebo nad Německem, kde mi díky mé praxi dokonce učinili pracovní nabídku. A pak jsme měli jednou ve škole přednášku od sestřičky, která dříve pracovala v Saúdské Arábii. Po téhle přednášce bylo rozhodnuto. Seděla jsem tenkrát jako studentka ve školní lavici a věděla, že jednou odletím pracovat do Království Saúdské Arábie. Od té doby jsem veškeré své profesní i osobní kroky směřovala k tomuto cíli.

Má první práce

Nejdříve jsem však musela nasbírat nezbytné pracovní zkušenosti. Po úspěšném absolvování studia na vyšší odborné zdravotnické škole jsem se tedy hlásila na interní standardní oddělení do pražské Fakultní nemocnice v Motole, která je největší nemocnicí v České republice a jednou z největších nemocnic v Evropě. Během pracovního pohovoru však ve mně vrchní sestra, která pohovor vedla, zřejmě viděla potenciál a nabídla mi místo ne na standardním oddělení, ale na metabolické jednotce, což je jednotka intenzivní péče interní kliniky. Byla jsem čerstvou absolventkou a moc jsem se necítila na to, abych šla hned po škole pracovat na JIP, ale vrchní sestřička mě ubezpečovala, že dostanu školitelku, která mě všechno naučí. Nakonec se jí podařilo mě přesvědčit, já kývla a na metabolickou jednotku jsem skutečně nastoupila.

Poprvé v životě jsem tam viděla pacienta na dýchacím přístroji, arteriální kanylu, zažila resuscitaci… Začátky pro mě byly opravdu těžké, nároky mých nových kolegyň vysoké a já jsem kolikrát měla co dělat, abych se z toho všeho nerozbrečela a neutekla. Naštěstí jsem měla moc trpělivou školitelku Miriam, která mi vždy byla oporou a stala se mým vzorem. Mezi hlavní diagnózy, se kterými jsem se na metabolce potýkala, patřily akutní a chronická selhání ledvin, kdy jsem pomáhala zavádět vstupy a následně dialyzovala pacienta, dále komplikace diabetu, intoxikace různých forem, jaterní selhání nebo třeba respirační selhání, kdy jsem asistovala během intubace a po zavedení trubice do dýchacích cest jsme připojovali pacienta na ventilační přístroj, který mu pomáhal s dýcháním.

Na metabolické jednotce jsem strávila čtyři roky a opustit tohle pracovní prostředí bylo pro mě jedno z nejtěžších rozhodnutí v životě. Byla jsem tam šťastná, práce mě bavila, našla jsem si mezi kolegy přátele na celý život a také jsem po nějaké době nabyla pracovního sebevědomí, protože jsem rozuměla tomu, co dělám, a to je v našem oboru obzvlášť důležité. Je neskutečně složité opustit místo, které známe a na které jsme si zvykli, ale ne nadarmo se říká, že život začíná tam, kde končí naše komfortní zóna.

Saúdská Arábie?? Ty fakt nejsi normální, Hano…

Již od školy jsem své rodině a přátelům opakovala, že jednou odletím za prací do Saúdské Arábie. Reakce byly téměř totožné. Opakovaly se věty typu, že jsem se úplně zbláznila, že chci do země plné teroristů, že mě tam unesou a prodají za stáda velbloudů, že určitě skončím v harému nějakého šejka, že si mě tam nebudou vážit, protože jsem žena a nejsem muslimka, a že tam budu žít jako ve „zlaté kleci“, protože mi nedovolí opustit areál nemocnice a ubytování. K Vánocům jsem často dostávala knížky jako Bez dcerky neodejdu nebo Muslimské peklo. Je extrémně náročné usilovat o něco, od čeho vás okolí odrazuje. Pracovala jsem s tím tak, že jsem si vždycky připomínala, že většina lidí vnímá svět pouze prostřednictvím médií a ta se nezaměřují na pozitiva, realitu a autenticitu, ale převážně se soustředí na negativa, která jsou často znásobená natolik, že si společnost vytvoří určité předsudky, kterým věří. Já ale taková být nechci. Chci být ženou, která nevnímá svět pouze prostřednictvím médií, chci vše zažít na vlastní kůži, vidět vše svýma očima, poslouchat autentické příběhy opravdových lidí, otevřít své srdce a duši novému poznání a na základě svých zkušeností si chci vytvářet své vlastní názory a hodnoty. Špatné věci se dějí po celém světě a Saúdská Arábie není výjimkou, ale popravdě si v Saúdské Arábii přijdu v bezpečí mnohdy více než ve vlastní zemi, což jsem si uvědomila zejména během jedné večerní procházky kolem pražského vlakového nádraží.

Ještě před pár lety bylo téměř nemožné dostat se do Saúdské Arábie bez pracovního víza. V roce 2019 však tato země otevřela své hranice turismu, takže nyní si už můžete online zažádat o turistické vízum a navštívit ji. Jsem si jistá, že pokud dáte Saúdské Arábii šanci, oslní vás úplně stejně, jako se jí povedlo okouzlit mě.

Mnohem složitější pro mě bylo pracovat s tím, že mi bylo často opakováno, že jsem nevděčná, že bych si měla vážit své práce v Motole a života v Praze, kde jsem byla spokojená a šťastná. Takhle jsem to ale já nikdy nastavené neměla. Vždycky jsem byla, jsem a budu vděčná za to, co v životě mám, ale zároveň jsem si vždycky přála něco víc. A nemyslím si, že by na tom bylo něco špatně.

První z rodiny, kdo mě v tomto rozhodnutí podpořil, byl můj strejda Michal, který mi koupil slovník arabštiny. Stále ho mám a využívám. Tahle malá a nenápadná gesta častokrát znamenají tolik a dokážou ovlivnit velké věci. Nebojme se dávat svým nejbližším najevo, že v ně věříme.

Cesta byla dlouhá, složitá, ale stálo to za to

Všichni mi říkali, ať hlavně nelítám do Saúdské Arábie přes žádnou agenturu, že mě prý oškubou, a ještě si budou brát určité procento z mé výplaty. Jenže dostat se do nemocnice v Saúdské Arábii bez agentury, která by práci zprostředkovala, je prakticky nemožné. Proto jsem se po dvou letech praxe v Motole ozvala pražské agentuře G5, která se později přejmenovala na Go Global Care. Už po prvním setkání v jejich kanceláři na Václavském náměstí jsem nepochybovala, že dělají svou práci dobře. Naprosto profesionálně a trpělivě mi vysvětlili vše ohledně procesu, který musím absolvovat, abych získala pracovní nabídku, a taky jsem se od nich dozvěděla, že podle zákona si agentury nesmí účtovat provize za zprostředkování práce v zahraničí, ani si strhávat jakoukoliv částku z mé výplaty, takže vše, co si v Saúdské Arábii vydělám, bude skutečně jen mé. Práci agentur financují saúdské nemocnice. Platit jsem tedy musela jen za ověření studijních diplomů od notáře, překlady do angličtiny, licenční zkoušku a povinná očkování.

Proč právě Saúdská Arábie

Má základní výplata: cca 79 174 Kč

Příplatek za příslušné JIP oddělení: cca 9 300 Kč

Příplatek na ubytování: cca 19 796 Kč

Příplatek na dopravu: cca 4 340 Kč

Výplata celkem: cca 112 610 Kč Tahle částka mi přijde na účet každý měsíc.

Pokud chci, můžu si přivydělávat i přesčasy, kdy za jednu odpracovanou dvanáctku navíc dostanu cca 5 890 Kč.

Table of Contents

Úvod

Jak to všechno začalo