Hayley Kiyoko

Holky mají rády holky

Girls Like Girls

Text Copyright © 2023 by Hayley Kiyoko

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Martina Valentová, 2024

ISBN 978-80-242-9897-9

Obsah

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno všem,

kdo se někdy cítili beznadějně a nevěřili,

že můžou zažít šťastný konec.

Zasloužíte si ho.

Upozorňuji, že tato kniha obsahuje témata

a zmínky týkající se sebevraždy.

JEDNA

Chceš znát tajemství?

Copak někdy zněla odpověď na tuhle otázku ne? I když si seš jistá, že to povede třeba k totálnímu průšvihu, stejně nějaká tvoje část potřebuje odpovědět ano, že? Část, která ze všeho nejvíc touží vědět.

O tajemstvích vím úplně všechno. O těch dobrých: vánočních dárcích a chození za školu, poschovávaných baleních směsi na narozeninový dort s barevným sypáním. A o tíživých tajemstvích, která člověka užírají, dokud se s křikem neproderou ven. O těch špatných, která nejsou ani tak tajemství, jako spíš lži: Jsem v pořádku, Coley (nebyla). Zavolám své terapeutce (nezavolala). Budu tady po škole (lhářka, lhářka, lhářka).

Kdysi jsem si myslela, že to zvládám. Zvládnu zároveň udržet mámina i svoje tajemství, držet je pěkně od sebe. Jenže se všechno sesypalo.

A teď už nemám mámu a mám tátu, který stěží ví, co slovo táta znamená, a ve mně vře příliš mnoho věcí. Tajemství, co jsou spíš pravda, když se jim podíváte na zoubek:

Nejsem jako ostatní holky.

A ne, ne tím pitomým způsobem, jaký myslí kluci, když ti chtějí zalichotit. Prosím, trochu mi věř.

Díváš se na filmy, posloucháš dost písniček, čteš milostné příběhy a všechny ti říkají, jak by to mělo probíhat:

Holka je pihovaté zlatíčko se dvěma copy. V blikajících botaskách a potrhaných džínách skotačí a poskakuje a točí se na chodníku. Nic ji netrápí. Neužírají ji žádné otázky. Žádné Co když jsi…

Pak holka dospěje. Kluk odvedle kvůli ní zakopne o vlastní nohy nebo fotbalista mine míč nebo zamlklý podivín dokáže, že za to stojí (a střih, rázem je z něj hezoun, řekněme si to popravdě). A potom holka s tím klukem odkráčí ruku v ruce a jsou šťastní až navěky. Ta cesta je tak dobře vyšlapaná, že má nejspíš uprostřed příkop. Je to cesta, kterou si máš vybrat. Každý čeká, že se po ní vydáš.

Jenže ty, holka jiná než všechny ostatní… si tu cestu prohlédneš a nepřijde ti lesklá a zářivá. Když na ni pomyslíš, necítíš nic z toho, co popisují příběhy nebo písně. Ti lidé ovšem nelžou, což znamená, že existuje tajemství, které skrýváš dokonce i sama před sebou. Pocit, který nedokážeš pojmenovat, a teď možná ani nechceš.

Potlačíš to. Ignoruješ. Jako by to byla usychající rostlina. Jenže kdo usychá, jsi ty.

A jednoho dne zjistíš, že to není tím, že nejsi jako ostatní holky.

Jen jsi nikdy nepotkala holku, která by byla jako ty.

A potom se to stane. Potkáš ji.

A najednou ty písně dávají smysl.

DVA

LJ uživatel: SonyatSunrisex00x [Veřejný příspěvek]

Datum: 8. června 2006

[Nálada: nuda]

[Hudba: SOS – Rihanna]

Nuda. Nuda. Nuda.

V tomhle městě se nikdy nic nemění. Až na to, že je asi čím dál větší horko. Možná měl ten film s Alem Gorem pravdu.

Dokonce už mluvím o počasí, miláčci. Zachraňte mě někdo před tímhle strašlivým osudem! Řekněte mi, že se zítra koná party nebo že se něco plánuje. Zoufale potřebuju nějaký rozptýlení.

xoox

Sonya

Komentáře:

T0nofTrent0nnn:

Já tě můžu rozptýlit kdykoliv.

SonyatSunrisex00x:

No fuj, Trentone. Tohle jsem nemyslela.

SJbabayy:

Lol, Trentone, myslíš taky někdy na něco jinýho?

SJbabayy:

Chceš zítra zajít do toho klubu? Alex říkal, že zná týpka, který by nás mohl propašovat dovnitř.

SonyatSunrisex00x:

Jasně! Zavolej Alexovi!

MadeYouBrooke23:

Trenton ti to nevyřídil? Řekla jsem mu o tom, když jsme byli v piercingovém studiu. Vyrážíme k jezeru, zlato! Ale musím počkat, až máma odejde do práce, protože je pořád naštvaná, že jsem si nechala propíchnout pupík.

SJbabayy:

Počkej. Ty sis nechala udělat piercing pupíku, a nepožádala jsi MĚ, abych šla s tebou?

SJbabayy:

Proč s tebou byl Trenton?

SonyatSunrisex00x:

Jo, Brooke. Proč s tebou byl Trenton?

MadeYouBrooke23:

Nabídl se, že mě sveze, protože jsem si nemohla půjčit mámino auto, když je tak proti piercingu. Pamatujete? Říkala jsem vám o tom! Cvoci.

SonyatSunrisex00x:

To je fuk. Tak mi asi zavolejte, až dorazíte k jezeru.

TŘI

Takže asi takhle: neměla bych tady být. Ne že bych někdy cítila, že někam patřím. Nikdy nejsem dost bílá. Dost Asiatka. Nikdy to není… dost.

Jenže teď jsem v pustině někde v Oregonu. Je tady víc stromů než lidí.

Chybí mi zvuky života. Lidi v ulicích. Sirény. Troubení a mluvení a světla a šum, pramenící z toho, když je pěkná řádka domů namačkaných na malém prostoru.

Tady je ticho a rozlehlý prostor a cvrlikají tu cvrčci, jako vážně cvrlikají. Díky všudypřítomnému stínu stromů všechno vypadá ještě zeleněji, ta paleta člověka pohltí natolik, že by klidně mohl být leprikón.

Neměla bych tady být, ale jsem. Vržená doprostřed oregonské divočiny se svým otcem, který nebyl zas tak dlouho ztracený, jen flákač. Ale některé věci asi povaleče přinutí, aby se zhostili úkolu – což v praxi znamená, že nikdo jiný, kdo by to mohl udělat, nezbyl.

Mamka je pryč. A to mi přijde zároveň tak skutečné, a tak neskutečné.

Nechtěla jsem se sem přestěhovat. Taky jsem mu to řekla. Kdo to je, jsem si uvědomila až deset vteřin poté, co jsem otevřela dveře, zírala na tohohle vynervovaného muže se šedivějícími vlasy a snažila se si vzpomenout.

Asi byl svým způsobem ztracený. Ztracený v mlhavých vzpomínkách, které končí v mých třech letech. Je docela těžké vybavit si tak vzdálenou vzpomínku.

A teď nemusím jen vzpomínat. Musím s tím žít. S ním. V zemi zeleně a ticha a bez veřejné dopravy.

Je to takříkajíc v prdeli.

Vím, že bych měla být vděčná, že se na mě Curtis úplně nevykašlal. Mohl mě nechat jít do děcáku. Asi bych měla být vděčná, že to neudělal.

Podle mě je to docela nízká laťka. Jenže tohle je poslední dobou můj život. Zbyly mi jen drobky a já se po nich sápu, protože nic jiného nemám.

Curtis neví, jak být táta. A i kdyby na to přišel, já rozhodně nevím, jak mít otce, a na vlastní kůži jsem si ověřila, že jediný, koho člověk smí potřebovat, aniž by se zranil, je on sám.

Takže jsme nejspíš docela v háji, oba tajně odpočítáváme dny do mých osmnáctin, kdy budu moct vypadnout a on se mě zbaví.

Tak nízká laťka. Tohle pro mě mamka chtěla? Bože… co si to namlouvám?

Nemyslela na mě. Musím si opakovat, že na mě nemyslela. Že kdyby myslela (kdyby moje jméno nebo oči nebo úsměv nebo jakákoliv má součást pronikly mlhou, která ji obklopila), neudělala by to.

Pomyšlení na mě by ji zastavilo. (Protože já jsem tam nebyla, abych ji zastavila.) Říkala jsem ti, že se sápu po drobcích.

Vzbudím se před budíkem, takže ho vypnu a přetáhnu si peřinu přes hlavu, i když horko je už v devět ráno. Slyším Curtise v kuchyni, zatímco se schovávám pod přikrývkou, rachotí a chystá se na cestu do práce. Je neklidný. Nepokojná duše. Tak ho označovala, když jsem ji přiměla o něm mluvit, tehdy jsem byla mladší a zajímala se. Když jsem byla malá a myslela si Možná se vrátí.

Usmívala se, když to říkala, ale se zvláštní směsicí hořkosti a sladkosti. Jako by nikdy nemohla přijít na to, jak se má ohledně něj cítit. Zajímalo by mě, jestli k tomu někdy došlo. Jestli to zjistila.

Měla na konci jasno?

Litovala něčeho?

Proniklo něco hustou šedou mlhou, která celé ty měsíce předtím obklopovala ji a náš byt a naše životy…?

Nemůžu na to myslet. Když to udělám, budu přemýšlet o tom dni a o týdnech, co mu předcházely, což by vedlo k měsícům, kdy jsem si namlouvala, že je to v pohodě, ale věděla jsem, že nebylo. A všechno by se stočilo k: Proč jsi nebyla lepší, Coley? Proč jsi nebyla rychlejší? Proč sis neuvědomila, jak je to špatné?

Na žádnou z těch otázek neexistuje dobrá nebo snadná odpověď, takže před nimi budu prostě dál utíkat, děkuju pěkně.

Curtis odešel do práce, a teď když je dům prázdný a nehrozí rozpačitá společná snídaně, shodím ze sebe peřinu. Jsem tady víc než týden, ale moje krabice zůstaly skoro nevybalené. Když si vybalím, je to napořád.

Ale ne že bych si něco nalhávala. Vím, že jsem tady uvízla. Jen trochu oddaluju vybalování. I když je nevyhnutelné. Proto se říká „popírat nevyhnutelné“. Je to lidem vlastní nebo tak něco.

Chovám se úplně normálně.

Nechal v kávovaru kávu. Vteřinu na ni zírám a přemýšlím, jestli jde o dar na usmířenou. Remcal hned druhé ráno po mém příjezdu, když mě načapal, jak ji piju. Jako kdyby snad měla zbrzdit můj růst nebo co. Jako kdyby mohl mluvit do toho, co pozřu, po všech těch letech, kdy mě ignoroval.

Jestli má jít o dar na usmířenou, štve mě to ještě víc, než kdyby jen zapomněl. Vím, že bych měla být vděčná… a myslím, že nějaká jeho část je zmatená, že nejsem. Znovu ta nízká laťka, o které jsem mluvila. I mravenec by ji dokázal přeskočit.

Na lednici je vzkaz a dvacetidolarová bankovka zastrčená za plastovým magnetem s hrozny: STĚHOVÁCI NAŠLI TVOJE KOLO. BĚŽ SI NAJÍT KAMARÁDY.

Strčím si dvacku do kapsy a papírek vyhodím. Snažím se nemyslet na nesčetné vzkazy schované v plechovce někde v krabicích, které jsem nevybalila. Mamka si ráda zapisovala věci na ledničku. Citáty a texty písní, vtipy a afirmace. Někdy když na tom nebyla dobře, dokázala jsem vysledovat, kdy se z toho dostávala, protože zase začala zaplňovat dveře lednice. Ale nebyla to zaručená metoda.

Ne tehdy naposledy.

BĚŽ SI NAJÍT KAMARÁDY. Napsal to, jako kdyby to bylo snadné. Jako kdybych s kýmkoliv tady měla cokoliv společného. Maximálně tak jestli nějaká jiná holka odkládá nevyhnutelný věci. Jenže na to se těžko můžete zeptat někoho, koho jste právě potkali. To by bylo prostě divný.

Přemýšlím, že bych zůstala celý den doma, navzdory jeho vzkazu. Ale Curtis je pořád ještě dost divoká karta, takže nevím, jak by reagoval. Nekřičel na mě nebo tak něco. Jenže nikdy nevíš. Mám jen historky o něm před patnácti lety a vědomí, že mě s lehkým srdcem opustil.

A zůstat v tomhle domě s odpařovacím chladičem vzduchu a bez pořádné klimatizace je jako být v pekle. Takže popadnu kolo a odjedu. Možná se vrátím moc pozdě. Ne že by mohl říct, že si o mě dělá starosti. Nebo že bych měla večerku.

Jsem si celkem jistá, že ho ani nenapadlo mi ji nařídit. Amatér.

Sousedství, ve kterém Curtis bydlí, je trochu ošuntělé, ale snaží se to skrýt. Asi jako on. Domy jsou staré a udržované tak, jak se dá, když si to nemůžete moc dovolit. V maličkých posekaných zahradách se drny trávy střídají se zeminou, jako kdyby i sama země věděla, že to nemá cenu. Vzdala to.

„Nazdárek!“

To je tak divný pozdrav. Jen na tu paní zírám, než prosvištím kolem.

„Zdravím!“ zavolám na ni přes rameno jako pitomec. Ale jako fakt, kdo říká Nazdárek? Tohle můžu očekávat? To by bylo naprd. Škola bude naprd. Mám letní prázdniny, ale nehrozí, že by mi Curtis dovolil vykašlat se na poslední rok.

Vyjedu ze čtvrti a přejedu přes velký kamenný most, který nemá pruh pro cyklisty ani chodník, takže náklaďák za mnou si myslí, že pomůže, když bude každých pár vteřin troubit, přestože jedu, jak nejrychleji dokážu. Týpek mě nakonec předjede, ale nejdřív mi ukáže prostředníček. Pěkná ukázka maloměstské přátelskosti.

Když přejíždím přes koleje, přemýšlím, že bych zkusila naskočit do vlaku. Nechala se odvézt do neznáma.

Vsadila bych se, že je to něco, co by tenkrát udělala mamka. Že by se stala tulačkou, nebo jak se tomu říká. Asi existuje víc cool název. Moje mamka byla nebojácná. Totálně ten typ, co by naskočil na vlak a nechal všechno, co zná, za sebou.

Vždycky jsme byly tým, ona a já. Jenže se ukázalo, že jsme hrály hru, kterou jsem nechápala, a obě jsme prohrály. Připadá mi, že pořád jen něco ztrácím.

Konečně zahlédnu civilizaci namísto hromady ošuntělých domů a stromů. Je takové horko, že se horizont tetelí, takže obchoďák vypadá skoro kouzelně, a nejen jako zdroj klimatizace. Když vjíždím na parkoviště, po zádech mi teče pot. Je tam čínská restaurace, solárko Sunkissed, které má jako logo příšerné slunce posílající vzdušný polibek… a tady je herna s velkou cedulí MÁME KLIMATIZACI. Pár vedlejších obchodů je zabedněných a nějací kluci tu jezdí na skateboardu přes zpomalovací práh. V zemi stromů a dvouproudových silnic asi vezmete za vděk tím, co máte.

Slezu z kola a dotlačím ho ke sloupu u herny – dokonalé místo, kam ho připoutat. Zamykají se vůbec v Oregonu kola? Copak tady lidi nekradou? Jo. Jasně že jo. Lidi kradou všude.

Skříp! Otřese mnou zvuk kol příliš rychle se blížícího auta. Přímo na mě se řítí minivan, já ucuknu tak bleskově, že spadnu a odřu si lokty o chodník, kolo s rachotem dopadne na mě a pedál se mi zařízne do stehna.

Neproběhl mi život před očima. Je to jen au a potom do prdele! A potom…

Nic.

Mám pevně zavřené oči. Uvědomím si to až poté, co neucítím náraz. Musím se donutit je otevřít, tvář i tělo mám nakrčené, jak jsem se připravila na srážku.

„Ty vole!“

„Panebože, Trentone!“ řekne dívčí hlas.

„Co! Co je?! Objevila se zničehonic!“

„Seš idiot!“ odsekne dívka a nemůžu si pomoct, musím otřeseně souhlasit. Trenton je idiot.

Zvednu se na sedřených loktech, škubnu sebou, a když si prohlédnu řidiče, který mě málem zabil, tak se na mě zazubí, jako kdyby mě to mělo okouzlit. Na předním sedadle je další kluk, ale ten se neusmívá. Vypadá stejně otřesený jako já.

„Trente! Nechápu tě,“ zakřičí ta dívka z okna a potom se odsunou dveře a ona vystoupí. Nenucená, v pruhovaném krátce střiženém tričku. Některé holky se prostě umí oblékat. Štíhlé opálené tělo, dlouhé nohy. Na ramena jí spadají tmavé vlasy. Jak ke mně spěchá, zastrčí si je za uši. Sleduju její pohyb, utkvím pohledem na barvě jejích nehtů, na onom zvláštním odstínu mezi fialovou a modrou, modrofialovém.

Jsem teď zadýchanější, než když jsem byla na zemi, kdy jsem si byla jistá, že mě auto rozmačká.

Její tmavé oči (bezedné, nekonečné, nebojácné oči) se setkají s mýma a je to skoro, jako kdyby do mě zase něco narazilo. Zahlcení smyslů.

Nedokážu odpoutat pozornost. Nedokážu získat perspektivu.

Ona je to jediné, co vidím.

ČTYŘI

„Jsi, ehm, v pohodě?“ zeptá se dívka.

Disponuje tím druhem krásy, co se označuje jako „nepopiratelná“. S některými holkami je to padesát na padesát. Neber to ode mě ve zlém. Sama rozhodně spadám do kategorie „některých holek“. Jsem spíš roztomilá než cokoliv jiného. Prostě to tak je. Jsem realistka.

Jenže tahle holka, ta je krásná. Tak nádherná, že se za ní všichni otočí, že v půlce věty ztratí nit.

Dívá se přímo na mě a já se musím probrat a odpovědět, ale strnula jsem. Ten debilní řidič jen tak stojí a směje se, jako by skutečnost, že moje kolo leží na zemi, byla nejvtipnější věc na světě.

„Haló?“ Dívka mi netrpělivě zamává rukou před obličejem.

Zamračím se na ni. „Jo. Jsem v pohodě.“

Podívá se přes rameno na dlouhána, mávne na něj, aby se uklidnil, ale když se obrátí zpátky, trochu se jeho šaškárnám usmívá.

Naštvaně zafuním a popadnu kolo, odkráčím, abych ho zamkla. Zpátky do reality, protože tenhle den zatím nestál za nic. Jakože ten debil mě opravdu mohl přejet, nejen málem.

Dneska s těmi nízkými laťkami fakt válím.

„Objevila ses zničehonic!“ zakřičí ten kluk, když se vyřítím k herně, a mě štve, že mi hoří tváře, a přemáhám nutkání na něj ukázat prostředníček. Místo toho zamknu kolo k jednomu z ocelových sloupů, zmizím dovnitř a snažím se ignorovat svůj žaludek. Když to nezabere, namlouvám si, že se mi svírá kvůli zážitku blízké smrti.

Adrenalin s vámi dělá různé věci. Jenom potřebuju vychladnout.

Což bude těžké, protože „klimatizace“, kterou se herna chlubila na venkovní ceduli, je chatrný větrák, který ani nekmitá. Skvělý, prostě skvělý. Doma bych se ochladila víc.

Ale aspoň je tu vánek. V tuhle chvíli vezmu před jízdou domů zavděk čímkoliv.

Zbytek herny ozařuje tlumené světlo, svítí tu hry, tři velké řady automatů. Za nimi jsou stolky s fotbálkem a vzdušným hokejem a po mé pravé straně se nachází malý jídelní kout, v němž se tísní otlučené umakartové stoly. Sednu si přímo před větrák a zavřu oči, snažím se trochu uklidnit.

„Vole, toho týpka v klubu málem kleplo,“ vykřikne hlas po pravé straně. „Prostě to nedával! A SJ! Bum! Šla k zemi.“ Nahlas se zasměje.

Snažím se to ignorovat.

„S těmahle kravinama musíš přestat, Trentone,“ vynadá mu někdo. Ten druhý kluk. „Málem jsem z tebe dostal astmatický záchvat.“

Pootevřu oko.

„Co kdyby se SJ zranila?“

To je její hlas. Jak to, že to už vím, když zatím řekla jen pár slov?

„Nevšiml jsem si, že by ses kvůli SJ zastavila, Sonyo,“ posmívá se Trenton.

Co se ochlazování týče, větrák toho moc nedělá, zatřepu tedy lemem trička ve snaze proud vzduchu podpořit. Bože, takové horko.

„Hej.“

Ten pitomec, co řídil, toho doteď řekl tolik, že už také poznám jeho hlas. Takže se neotočím.

„No tak, kočko.“

Řekla bych, že je jako pes s kostí, ale pes aspoň poslouchá příkazy. Kluci jako on? Ti ne.

„Nech ji na pokoji,“ podotkne druhý kluk.

„Jen se chovám přátelsky! No tak, pojď sem.“

Ohlédnu se přes rameno, ale pouze letmo zaregistruju, že druhý mladík zakryl uhýbajícímu Trentonovi ústa rukou. Zaměřím pozornost na ni. Sonya, tak jí řekl. Sedí mezi oběma kluky u jednoho z umakartových stolů, a když vzhlédne, pohnu se jejím směrem. Trenton vydá potěšený zvuk, jako kdybych tam šla za ním, ona se však pousměje a mě napadne, že zná pravdu.

„Chtěl jsi něco?“ zeptám se Trentona.

Jenže než stihne odpovědět, dveře herny se rozrazí tak dramaticky, že roztřesou chatrné stoly. Dobelhá k nám holka s ofinou a do krve odřenými koleny. „Co to mělo sakra bejt, lidi?!“ vyštěkne na ty tři, co tu sedí, než se sesune do prázdného křesla, vedle kterého stojím. „Nemůžu uvěřit, že jste mě v tom s tím naštvaným vyhazovačem nechali samotnou. Jestli se mi zjizví kolena, zaplatíte mi plastickou operaci.“

Trenton se zasměje. „Měla by ses uklidnit. Třeba mi dones colu?“

Holka s copánky Trentona pleskne. Skoro obdivuju její sebeovládání, protože já bych mu dala pěstí. „Obětovala jsem se pro tebe, kreténe! Ty přines colu mně. A preclík! Zasloužím si sladký.“

„Je mi to líto, zlato,“ řekne jí Sonya a na uklidněnou ji obejme jednou rukou kolem krku. „Kluci mě donutili zdrhnout. Neměla jsem na výběr.“

„Nikdy nejsi na mý straně,“ zabručí na ni copánkatá a potom zvedne pohled ke mně. Stojím tam jako totální lúzr a čumil. Z opovržení v jejích očích mi zrudnou tváře, zrovna ve chvíli, kdy už se začaly ochlazovat. „Kdo je tohle?“ zeptá se a přitulí se k Sonye.

„Holka, kterou jsem málem zabil,“ pronese Trenton a oči mu blýskají. „Ale když se na to podíváš jinak, tak holka, které jsem zachránil život, protože jsem dupnul na brzdy zrovinka ve správnou chvíli. Máma by byla ohromně pyšná.“

Ani se nenamáhám odpovědět. Měla bych odejít, ale nějak se nemůžu pohnout.

„SJ, už se ti ozvala Brooke ohledně toho jezera?“ zeptá se Sonya.

„Ještě ne.“ Znovu ke mně zalétne pohledem. „Takže ty seš…?“

„Coley.“

„Co s tebou je?“ zeptá se SJ. „To jako nemluvíš?“

„Mluvím,“ řeknu.

„Ti nejchytřejší lidi jsou prý nejtišší, protože poslouchají,“ ozve se ten druhý kluk. Ten milý, kterého mám automaticky raději, jen protože není Trenton.

„No skvělý,“ ušklíbne se Trenton. „Další chytrá holka. Přesně tohle jsme potřebovali.“ S chlípným úsměvem se předkloní. „Vsadím se, že umíš dobře poslouchat, Coley.“

„No, ty rozhodně říkáš spoustu kravin, takže je to docela snadný,“ opáčím.

„Panebože,“ prohlásí SJ a se Sonyou se rozesmějí. Kluci civí. Ale SJ ode mě odpoutá pozornost. „Brooke se mi ozvala. Dneska budeme na severní straně jezera.“

„Super,“ podotkne Trenton, vstane a je to, jako kdyby byl král nebo co, protože všichni následují jeho příklad. Sonya odsune židli od stolu, vstane a já od ní odstoupím.

Projdou kolem mě, jako kdybych tam ani nebyla, ale když vychází ze dveří, dívka se na mě naposled podívá přes rameno. Nemůžu si pomoct. Vydám se za ní.

Venku je pořád nesnesitelné horko. Skloním se, abych odemkla kolo, snažím se ignorovat, jak se shlukli opodál, když Trenton zamířil pro minivan.

„Hej! Coley!“ zavolá Sonya.

Ohlédnu se přes rameno. Už je napůl v minivanu, Trenton se mračí na sedadle řidiče.

„Sejdeme se s pár přáteli u jezera,“ dodá.

„Oukej,“ řeknu.

Dívka obrátí oči v sloup a potom na mě luskne prsty. Je to drzé a agresivní.

„Tak jdeš s náma?“ následuje za lusknutím a mně se zhoupne žaludek, jako kdybych byla na horské dráze.

Jako bych měla v mysli rozdělenou obrazovku, možnosti jsou: Curtisův dům (ne domov), nebo tahle holka.

Všechno je lepší než Curtis.

„Jdu,“ řeknu.

PĚT

Sonya vytáhne klíče ze zapalování. „Alexi, ty se přesuň dopředu. Já pojedu vzadu s Coley.“

Vystoupí a otevře kufr, mávnutím mě přivolá. Jdu, než na mě začne zase luskat, protože si nejsem jistá, jestli se mi má líbit, jak se mi z toho vždycky zhoupne žaludek. Panovačná. Je vážně taková?

Tímhle výrazem bych označila SJ, než se mnou Sonya ztratila trpělivost. Teď přemýšlím. Fakt mě málem přejela letní verze populární školní partičky? Co tady dělám? Měla bych jí jednoduše sdělit, že musím jít. Přesně to udělám. Jakmile zahnu za roh minivanu, řeknu: „Zrovna jsem si vzpomněla, že musím někde být.“ Budu dělat, že jsem v pohodě, a prostě… odjedu, než se to ještě víc zamotá. Nikdo kromě ní mě tady nechce.

Proč jenom mi její úsměv vždycky přiková nohy k zemi?

„Je tam fůra místa,“ řekne, skloní se a popadne špice kola. Dívám se na ni, jako bych si ji chtěla zapamatovat, vstřebávám každý detail. Ty její modrofialové nehty, nejsou úplně fialové ani modré, záhadná barva pro záhadnou holku.

„Opatrně,“ upozorním ji, když se kolo roztočí.

„Mám to.“ Zvedne předek mého žlutého kola, já popadnu zadní kolo a vyzdvihneme ho dovnitř.

„Pohněte si!“ houkne zepředu Trenton.

„Mohla jsem jet na kole,“ řeknu jí, jen co zavře kufr.

Zasměje se. „Už jsi byla u jezera?“

Zavrtím hlavou. „Právě jsem se přistěhovala.“

„No, to vysvětluje, proč jsem tě nikdy předtím neviděla,“ konstatuje. „Každopádně jezero je odtud pro cyklistu asi půl hodiny jízdy. Na takový blbosti je moc velký vedro. Tak pojď.“

Sonya se vyšplhá na zadní lavici a já ji následuju, do nosu mě praští zatuchlý pach trávy a kukuřičných čipsů. SJ sedí uprostřed předního sedadla s kluky, a když se poutáme, otočí se, aby si s námi popovídala.

„Takže, Coley, ty ses zrovna přistěhovala?“

Sonya ji bezstarostně odmávne. „To už dávno vím. Coley mě stačila informovat.“

SJ obrátí oči v sloup. „Jenom jsem se zeptala! Kde jsi předtím bydlela?“

„V San Diegu.“

„Skutečný město,“ povzdychne si Sonya závistivě.

„Vždyť to není L.A. nebo New York,“ odfrkne si SJ posměšně.

„To určitě není,“ potvrdím a ona na mě zírá, překvapená, že jsem s ní souhlasila.

„Stýská se ti?“ zeptá se Sonya.

Stručná odpověď je ne. Pravda je však mnohem složitější.

„Tohle je rozhodně jiné,“ řeknu nakonec. Ale jako by dokázala číst mezi řádky, protože se přisune trochu blíž a poplácá mě po noze. Z jejího doteku mi úplně vyschne v puse.

„Díky nám se za chviličku budeš cítit jako doma,“ prohodí. „Máš štěstí, že jsi nás našla.“

„Štěstí, že že ze mě málem byla placka?“ zeptám se suše.

„Hej! Dělám ti laskavost, když ve svý dodávce převážím tebe a tvoje špinavý kolo,“ zavolá Trenton zepředu. Trochu se mi zhoupne žaludek. Neuvědomila jsem si, že nás může zezadu slyšet. Zvednu zrak a je tam, sleduje mě ve zpětném zrcátku. Má kaleidoskopické oči. Ne ve stylu songů od Beatles, působí vědoucím dojmem, jenže stačí drobná změna a jsou prohnané a jasně září zápalem, který může překypět.

„Prostě ho, prosím, ignoruj, žádám tě o to,“ sepne ruce Alex.

„Měl bych vás všechny vyhodit na kraj silnice,“ zamumlá Trenton.

„Jestli se na mě znovu vykašleš, seš mrtvej,“ odsekne SJ.

Musím sklonit hlavu, abych nezakašlala, tak moc se dusím smíchy. Holky jako SJ rozhodně nemají v lásce holky jako já a tahle SJ mi nedávala důvod, abych změnila názor, ale jízlivý humor je někdy univerzální.

„Jen mu to nandej.“ Sonya se opře a protáhne si paže. Prsty přehodí přes opěradlo mého sedadla, modrofialové nehty ostře vynikají oproti vybledlému vínovému polstrování.

„Nezačínej s těma nadšenýma kecama o holčičím hnutí, Sonyo,“ zaprotestuje Trenton, když vjíždí na parkoviště obklopené, jasně, uhádla jsi to, dalšími borovicemi. Vyskytuje se v tomhle městě nějaký jiný druh stromů?

Sonya neodpoví. Prsty bubnuje o sedadlo v drobném náznaku stupňující se zlosti. Jakmile kluci vystoupí, napadne mě, jestli ji bolí jazyk z toho, jak se ho snaží držet za zuby.

„Pojď, Sonyo, musíme najít Brooke,“ naléhá SJ, zatímco vylézáme z dodávky.

„Běž napřed,“ vyzvu ji, když zaváhá, a SJ si frustrovaně odfrkne. „Jen si potřebuju zamknout kolo.“

SJ se zasměje. „Ten kus šrotu nikdo neukradne.“

„SJ.“ Sonya zavrtí hlavou.

„Proboha,“ ušklíbne se SJ znechuceně. Ze všech sil se soustředím na chodník. „Tak pojď. Tvoji kamarádi čekají, Sonyo.“

Vezme Sonyu za ruku a táhne ji k pěšině mezi stromy. Obrátím se zpátky k minivanu, otevřu kufr a vytáhnu své kolo. Nezáleží na tom, jestli se za mnou dívá. Je to jedno.

Připoutám kolo k jedné z pouličních lamp, potom se za nimi vydám mezi stromy. Pod klenbou borovic je všechno temnější, dokud pěšina nepřejde v mýtinu.

Můj pohled okamžitě utkví na ní, i když už je dole u břehu. Daleko ode mě, ale našla bych ji i na druhé straně jezera. Směje se něčemu, co řekla SJ, zaklání hlavu a svítí na ni slunce, jako kdyby to byl film z osmdesátek o táboře nebo co.

Zapadá sem, ke klukům zápasícím ve vodě, k holkám v bikinách, které se opalují na ručnících rozprostřených na kamenitém břehu, k plápolajícímu ohni a chladicím boxům plným orosených plechovek piva na jednom z piknikových stolů.

Já sem nezapadám. Vůbec. Panebože, proč jsem sem přišla? Ani na mě nečekala. Měla bych prostě odejít.

„Hej, Coley!“

Sakra. Podívám se doprava. Alex na mě mávne ze svého místa na stole u chladicích boxů. Aspoň že na kolenou balancuje otevřenou plechovku od bonbonů s cigaretovými papírky a trávou. Možná to zhulená zvládnu.

Teď už zdrhnout nemůžu, tak se k němu připojím. Alex nepůsobí dojmem týpka z bratrstva jako Trenton a zajímalo by mě, kam do tohohle všeho zapadá. Každá parta přátel je jako houpačka. Vždycky je tam někdo, kdo je všechny vyvažuje. Když se vedle Alexe posadím, tváří se přátelsky a mile. Usměje se (holky se určitě musí rozplývat nad jeho tmavými vlasy) a mě napadne, jestli právě on je tím, kdo všechno stabilizuje.

Snažím se neohlížet se přes rameno moc nápadně. Jen rychlé nakouknutí. Jenže Sonya se ani nedívá naším směrem. Kope si s pruhovaným míčem s jednou ze svých kamarádek. Nejspíš s tou Brooke, o které se zmínili v herně. Jako bych vůbec neexistovala.

„Říkal jsem si, jestli ses neztratila v lese,“ podotkne Alex.

„Ta pěšina byla docela zřetelná,“ odtuším a trochu se na piknikovém stole pootočím, abych se nemusela dívat přes rameno na břeh. Na ni.

„Jen si dávej pozor, abys zůstala ve střehu. Jsou tam medvědi,“ poškádlí mě a v očích mu zajiskří, naznačuje mi, že jen vtipkuje. Takže se naladím na stejnou strunu.

„No jasně, cestou sem jsem tři chlupáče odehnala. Svýma vlastníma chlupatýma rukama.“

Zasměje se té špatné slovní hříčce.

Koutkem oka pozoruju, jak Sonya kopne nafukovací balon do vody a svlékne si košili. Vyrazí do vody, bílá brázda jejích stříkanců zářivě kontrastuje s červenými bikinami. Když zmizí pod hladinou, zhoupne se mi žaludek, a jakmile se vynoří, třpytivá jako mořská panna, musím odvrátit pohled, protože kdybych to neudělala, byla bych rudá jak její plavky.

„Bydlíš ve městě?“ zeptá se Alex.

„Jo.“

„Tak to ti nehrozí žádné medvědí násilí. V zapadákově musíš být trochu opatrnější. Moje bývalka si musí zamykat popelnici.“

„Upřímně, to zní docela děsivě. V San Diegu byli moji hlavní zvířecí nepřátelé krysy a švábi.“

„Počkej, až uvidíš lesní stonožky.“

„Fuj!“ Při té představě se zachvěju. „Všechny ty nožičky mě děsí.“

„Naprosto souhlasím.“ Vyklepne mletou bylinku z plechovky na složený papírek a lehkými, zkušenými pohyby ji ubalí. Podá mi ji. „Připadá mi, že ti jednu dlužím, vzhledem k tomu, že jsme tě málem přejeli.“

„S tou logikou absolutně souhlasím,“ potvrdím mu, vezmu si joint a schovám si ho do kapsy. „Díky.“

„Jasnačka. Kdybys někdy potřebovala zásobu, dej vědět. Ale jen travku. S ničím jiným si nezahrávám.“

„Super. Nic jinýho mě nezajímá.“

„Ujíždíš na střízlivosti, hm?“

Rozesměje mě to. Nějak mě uklidňuje.

Koutkem oka vidím, jak si Sonya na kraji jezera ždímá z vlasů vodu, povídá si se SJ, zasměje se něčemu, co řekla, a reaguje divokým gestikulováním, když se ta druhá holka rozchechtá. Sonya obejme SJ paží kolem krku, teatrálně ji políbí do vlasů a potom se odtáhne a předstírá, že se jí podlomila kolena. Než znovu spadne do vody, SJ ji zachytí.

Strašně přehrává.

Chci se o ní dozvědět úplně všechno.

„Opravdu doufám, že jsme tě na parkovišti moc nevyděsili,“ poznamená Alex upřímně. „Trenton je…“

Přísahám bohu, vyslovení jeho jména ho musí přivolávat, protože se přiřítí, následován třemi dalšími kluky. Trenton zatřepe svými promočenými vlasy směrem k Alexovi, jako kdyby byl pes. Všude se rozletí voda, Alex vyjekne a zakryje tělem své zásoby.

„Co sakra děláš, Trentone! Moje papírky!“

Trenton se jen zasměje.

„Jdeš si zaplavat?“ trhne ještě mokrou hlavou k jezeru.

„Ne-e,“ řeknu, trochu protáhnu „e“ a doufám, že mu náznak dojde.

Nedojde. Vůbec. „Co je?“ zeptá se. „Nemůžeš zvlhnout?“

Z té narážky se mi nepříjemně sevře žaludek.

„Ježíši Kriste, Trentone,“ zavrčí Alex.

Jenže Trenton se jen zachechtá. „Neboj, s tím ti můžu pomoct.“

Než stihnu byť jen pomyslet na vzteklou reakci, skloní se a prostě po mně jde. Je aspoň o stopu vyšší než já, takže mě popadne, jako bych byla pytel mouky, a hodí si mě přes rameno.

Sakra, nenávidím kluky jako on. Týpky, co si myslí, že je vtipné tě zvednout, kdykoliv se jim zachce. Myslí si, že je k popukání, když sebou vrtíš a snažíš se vysvobodit. Myslí si, že díky tomu smějí osahávat všechny části, na které by sahat neměli.

Zatracení kluci. Nemáš člověku šmatat na žádnou část těla, pokud sám nechce. Není tak těžký to pochopit.

„Mohl bys mě dát na zem? Nemám na sobě plavky,“ řeknu. Snažím se znít klidně, protože tohle je týpek, který se smál, místo aby vyšiloval, že mě málem přejel. Chce, abych byla naštvaná. A já jsem. Ale bojuju s tím, abych se do jeho kravin nenechala zatáhnout.

Trenton s hysterickým smíchem běží na pláž, pevně mě svírá a moje vlasy se houpou sem a tam. Do obličeje se mi nahrne krev a vážně uvažuju, že mu na místě jednu fláknu, abych se mu pomstila. Jenže on se mezitím vřítí do vody, konečky vlasů se mi v ní namočí, a ve skutečnosti tady nejsou ryby, co mě pokoušou, že ne? To jsem si jen vymyslela. Tohle je Oregon. Ne Austrálie, kde vás chce všechno zabít.

Obrátí se, zatočí se ve vodě a mně se udělají mžitky před očima. Z náhlého přívalu krve do hlavy kombinovaného s točením mám takovou závrať, že se těžko bráním. Mávám rukama, snažím se narovnat a on kvůli přenesení mojí váhy zakopne, potom se otočí a oba s žuchnutím nešikovně spadneme do vody. Je kalná a vůbec to není jako v bazénu, ale úlek z mokra stačí, aby zahnal závrať. Než se mi podaří vyhrabat se na nohy, už mi tak nějak všechno leze krkem, obzvlášť když vidím Sonyu po kotníky ve vodě s vlasy sčesanými dozadu, jak na mě zírá, a když se naše pohledy setkají a ona se zamračí, napadne mě ta nejabsurdnější myšlenka: Jdeš po mně?

„Co to s tebou do prdele je?“ naléhá Trenton, křičí na mě a brání mi ve výhledu na Sonyu. Svýma velkýma macatýma rukama na mě stříkne vodu. „Byla to jen sranda! Neměl jsem v plánu hodit tě do vody!“

Konečně to vzdám a ukážu mu prostředníček. Nezaslouží si ani slovo navíc. Vlastně nikdo z nich. S cáknutím se vyřítím z vody a odkráčím kolem nich ke svému kolu, sledována jejich pohledy. K čertu se vším a se všemi. Ať se jde Curtis bodnout i s tím svým debilním „běž si najít kamarády“. Jaký kamarády? Proč bych se s těmihle lidmi měla chtít kamarádit, kromě toho, že „tady žijí“?

Blízkost je příšerný důvod pro přátelství.

Tohle pro mě nikdy nebude domov. A teď budu mít ve škole dusno, protože jsem se nehihňala, když mě nějaký týpek popadl a hodil mě do vody jako neandertálec.

„Hej, počkej!“

Jdu dál, ačkoliv to je její hlas. Cestou přes parkoviště ji vidím koutkem oka. Znovu si přes vršek bikin obléká pruhovanou košili, ale nezastaví se, aby si ji zapnula, a já se snažím soustředit na to, jak má červené šňůrky plavek zavázané kolem krku, místo toho abych vnímala cokoliv jiného.

„Seš v pohodě?“

„Ruku!“