Jakubův
cestovní deník 3

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jakub Čech

Jakubův cestovní deník 3 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Zapomeňte na atleta, co drží tyč s mikrofonem nad hlavami herců. To je mikrofonista. Filmový zvukař, kterým je Jakub Čech, sedí v zákulisí na rybářské stoličce a se sluchátky na uších civí do svých přístrojů. Celé dny. Někdy se u toho divně mračí. Většinou. Takhle jsem Kubu znal. Takhle na své židličce seděl při natáčení filmů Kuky se vrací, Vratné lahve i Tři bratři. A pak najednou vstal a začal chodit.

Nejdřív prý aby shodil přebytečná kila z toho sedavého zaměstnání, ale něco se mu na tom muselo zalíbit, protože už nepřestal.

Když se jako nechodec snažím pochopit, co mu ty túry v hicu i dešti a s puchýři na nohou asi přinášejí, říkám si: ano, návrat k přírodě, k základním potřebám, sám k sobě, opouštění zbytného, převzetí odpovědnosti, učení se pokoře a důvěře… a z toho plynoucí radost. To přináší každá cesta tomu, kdo se na nějakou vydá. Samotná cesta bude v tom procesu asi důležitá. Ale jistě nemusí vést jenom krajinou. Na cestu se člověk může vydat i uvnitř, v sobě, na niternou duchovní túru, aby prožil v podstatě to samé. A pokud se někomu podaří jít tyto dvě cesty najednou, bude to asi ten pravý trip.

Cesta Kuby Čecha kolem Čech provokuje k zamyšlení, zda my sami, jako jednotlivci i jako národ, také někam jdeme, nebo jestli kolem nás jen ubíhají dějiny. Nikdo přece nevydrží věčně sedět se sluchátky na uších a mračit se.

Jan Svěrák

Varování

Měl jsem varovat čtenáře už dvou předchozích deníků, patrně bych je tím ušetřil některých zklamání. Toto není beletrie ani průvodce. Skutečně se nejedná o nic jiného než o každodenní zápisky z cesty typu „šel jsem tudy a tudy, potkal jsem toho a toho, měl jsem takové a takové počasí”. Píšu je primárně pro sebe, prostě abych nezapomněl. Občas se projeví skutečnost, že valná část vzniká uprostřed noci, při „noční směně”, jak to pro sebe nazývám. Večer totiž bývám značně unaven a ráno už jsou mé nohy nedočkavé, brání mi marnit den dopisováním deníku. Jediný čas ke psaní mi tedy zbývá mezi jednou a čtvrtou hodinou ranní. Trvá to tak hodinu a půl, možná dvě, než se mi podaří palcem vyťukat své denní zážitky do telefonu, vybrat a zpracovat cca 10 fotografií a vše umístit na svůj online blog. Některé dny jsou zábavnější, některé jsou všední. Tak to prostě na cestách bývá a já neumím a ani nechci své zážitky dodatečně kořenit květnatou mluvou a přibarvovat je. Nervu se se živly, nezažívám krajní situace. Tomu se snažím vyhnout, chci si cestu užít. To neznamená, že nepociťuji žádné emoce, ale nemám potřebu je vystavovat na odiv. Většinou těm, kdo dávají okatě najevo svá citová pohnutí, moc nevěřím.

Proč tedy své strohé deníkové zápisky zveřejňuji? Protože sám hladově hltám podobné zápisky jiných. Protože mě baví vnímat cesty očima druhých. Chci vědět, jak vypadá každodenní fungování na trailech, o kterých sním. Mnohému jsem se tak naučil, na spoustu věcí se připravil a poučil se z chyb ostatních. Z reakce valné části čtenářů předchozích deníků vím, že v tom nejsem sám. Přesto, pokud někdo čeká zábavné či dobrodružné cestopisné čtení, nechť raději sáhne po knize jiného autora. Sám to občas dělám. Naštěstí je jich dost…

Úvod

V roce 2020 jsem plánoval uzavřít své severoamerické chodecké dobrodružství. Po přechodu Pacific Crest Trailu (PCT) v roce 2016 a Continental Divide Trailu (CDT) v roce 2018 jsem si chtěl na Appalachian Trailu (AT) dojít pro svou pomyslnou Triple Crown. Plánoval jsem důkladně, upgradoval jsem výbavu, aby víc vyhovovala vlhkým podmínkám východního pobřeží, načetl dostupnou literaturu, vyzpovídal ty, kteří šli AT v letech minulých, pořídil si dva průvodce, mapy, obnovil prošlé vízum, koupil letenku a… A čtrnáct dní před okamžikem, kdy jsem měl stanout na Springer Mountain v Georgii, spadla koronavirová klec.

První dva týdny mnou lomcoval vztek, že se mi nepodařilo do USA dostat o chvilku dřív. V horách bych přece byl izolovaný před nakažením lépe než ve městě. Pak ale začaly chodit zprávy, jak se uzavírají národní parky, přístřešky a hostely po cestě, o nemožnosti dostopovat do nejbližšího města pro zásoby a vůbec o tom, jak místní nevraživě koukají na každého hikera jako na zaručeného šiřitele nákazy. A tak jsem naopak začal děkovat nebesům, že se mi odletět nepodařilo. Rozumově jsem nepochyboval ani chvíli, že je správné být doma se svými blízkými, zvlášť v momentě, kdy nikdo netušil, jak je situace vážná. Po prvním měsíci doma mi ale začalo pomalu „hrabat“. Moc nepomáhaly ani víkendové výpady do prázdných českých hor okořeněné setkáváním s polskými či českými vojáky, kteří hlídali hranice. Najednou zase nepřekročitelné hranice. Myslel jsem, že už to znovu nezažiju.

Takže jak? Zůstanu tedy doma, když tu pro mě teď není ani práce? Každý den jsem nakukoval do mapy AT a představoval si, jak vypadají místa, kde bych tou dobou mohl být. Tak třeba dnes, v pondělí 18. 5. 2020, bych pravděpodobně procházel přes Balance Rocks s výhledem na Kistler Valley uprostřed Pensylvánie… Věděl jsem, že takových lidí jako já jsou tisíce, osobně znám spoustu dalších, kteří to prožívají podobně. Například můj táta, ten takhle už dva měsíce kouká do námořních map.

Pak někdo na facebookovské stránce PCT – CZ skupina navrhl, že bychom si mohli udělat náš vlastní národní thruhike – ze Sněžky na Sněžku po státní hranici. Okamžitě jsem se toho nápadu chytil. Ano, hranici republiky si o víkendech procházím už několik let, vždy navážu tam, kde jsem skončil. Ale dát si to na jeden zátah jako regulerní long distance trail? Ne, není to originální nápad. Spousta lidí to takhle dělá skoro každý rok. Vašek Malinský (Cestazasny.com) si to dokonce nedávno dal po federální hranici Československé. Tomáš Lachman zase loni vydal knížku o své cestě Kolem Česka za 66 dní. Okamžitě jsem měl rozhodnuto. Koneckonců, velká mapa republiky mi visí doma nad jídelním stolem, takže se po ní procházím několikrát denně. Teď si tenhle neoficiální republikový thruhike zkusím projít skutečně.

Nemám v úmyslu jít striktně po hraniční čáře (i takové případy se tu v minulosti našly), ale pokusím se jí po schůdných cestách držet co nejvíce. Cílem pro mě jako vždy není něco si dokazovat, ale dobře si to užít. Původně jsem chtěl tuhle cestu nazvat Corona Detention Trail (CDT 2), ale zůstanu u prozaického označení Špacír ze Sněžky na Sněžku po hranici ČR.

Vybavení

Chvíli jsem řešil, s jakou výbavou vyrazit. Nabízelo se vzít to, co jsem měl připravené na AT. Největší změnu oproti letům minulým zapříčinil fakt, že jsem chtěl jít po zalesněném a deštivém východním pobřeží USA s hamakou místo stanu/tarpu. Důvodů bylo několik. Chtěl jsem se vyhnout spaní v typicky přeplněných přístřešcích či oficiálních kempech. Hamaka se dá napnout prakticky na jakémkoli místě lesa a člověk nemusí hledat rovný a holý plácek pro stan. V našich podmínkách to vypadá jako banalita, ale v podmínkách amerických trailů je potřeba najít vhodné místo k postavení stanu někdy dost velká výzva. Hamaka rovněž skýtá větší pohodlí (kvalitnější odpočinek) a lepší ochranu před vnějšími elementy.

Jen tak cvičně jsem si spočítal, o kolik je to těžší, než kdybych šel pouze s malým tarpem (SIX MOON DESIGNS – Gatewood Cape) a tedy i menším batohem (GOSSAMER GEAR Murmur 36 Hyperlight). Zalapal jsem po dechu. Rozdíl byl jedno kilo v neprospěch hamaky. Mít každý den na zádech o kilo víc je veliký rozdíl. Dlouho jsem váhal, jestli tedy na domácím území nejít přece jen s tarpem. Vyzkoušené to mám. Ale přestože spím v hamace o víkendovkách už pět let, na dlouhém trailu jsem ještě neměl možnost ji vyzkoušet. Co když mi to nebude v delším časovém horizontu vyhovovat? Jak jinak si to můžu ověřit než na samotném dlouhém trailu? Lepší na to přijít doma a případně v půlce cesty „přezbrojit“ než se s tím trápit za oceánem. Takže bylo rozhodnuto. I tak se mi podařilo dostat se se základní váhou pod sedm kilo.

Hamaka není těžká sama o sobě (ta moje má maličko přes půl kila). Doplňuje se ale ještě speciálním tarpem (hamakáři používají spíše výraz rainfly) a hlavně zateplením. Největší problém hamak totiž je odvod tepla zespodu neustále proudícím vzduchem, tzv. cold butt syndrom. Má to několik řešení.

- Karimatka. Ta do určité teploty funguje, i když jsou problémy při nočním otáčení se z boku na bok – karimatka v hladké hamace nezůstává na jednom místě.

- Dvojí vrstva hamaky a do ní vložená karimatka. To je zase dvojnásobná váha hamaky samotné s relativně nízkým účinkem zateplení.

- Vložená odrazná alumatková vrstva uvázaná ke krajům hamaky. Málo účinné. Výzkoušel jsem všechno, až jsem došel k poslednímu, nejefektivnějšímu řešení.

- Underquilt. Jak název napovídá, je jako quilt, půlspacák, podobný tomu, který už šest let používám místo spacáku. Jenže tenhle se zavěšuje pod hamaku, takže zůstává zachovaný loft jeho péřové výplně a tedy i její vysoké termoizolační schopnosti. Používám v zásadě dva typy. Jeden macatý v plné délce hamaky HAMMOCK GEAR Incubator 0F určený do teplot až -20 °C (vyzkoušel jsem v -15 °C a připadal jsem si jak za pecí) a pak výrazně lehčí v torzo délce (od zadku po ramena) WARBONNET OUTDOORS Yeti Underquilt 20F určený pro třísezonní použití. A právě ten druhý vezmu s sebou.

Další nový kousek ve výbavě je pončo, které může zároveň sloužit jako ground sheet, kdybych přece jen někde musel ulehnout na zem (třeba v útulně nebo při neodolatelné touze strávit noc pod širákem). Dá se použít i jako wind shield k hamace – spodní vrstva, která vytvoří extra bariéru povětrnostním vlivům při nižších teplotách, silnějším větru či intenzivním dešti. Nesu si i torzo karimatky. Zase pro případ, že bych musel na zem, pro poléhávání na mezích při obědové pauze, jako polstrování zad batohu a jako extra izolaci do hamaky, kdyby mě překvapily teploty pod nulou. Poslední větší změnou je výměna kalhot do deště za nepromokavou sukni. Je lehčí a člověk se v ní tolik nezapaří. Taky jsem se po experimentování s ulrafialovým světlem (Steripen) navrátil k mechanické filtraci vody. Zbytek výbavy zůstává prakticky stejný jako na loňském přechodu Pyrenejí po Haute Route Pyrenées (HRP) či předloňském CDT.

Deník

Cesta na start, pondělí 18. května

V jednu odpoledne usedám na pražském Černém Mostě do rozpáleného linkového autobusu směr Pec pod Sněžkou. Kvůli trvajícím protikoronavirovým opatřením mám přes obličej natáhnutý BUFF, který tímto získává další funkci jako obličejová rouška. Užívám si sám dvojsedadla, v autobuse nás po celou cestu není víc jak pět.

Krátce po čtvrté odpolední vystupuji v Peci a rovnou vyrážím lehkým stoupákem na Růžohorky. Cestou nabírám první vodu z pramene.

Dnes nikam nechvátám, plán je zahájit cestu zítra ráno za svítání na vrcholku Sněžky. Využívám toho, že bylo uvolněno vládní opatření a hospody už mohou provozovat zahrádky – na Děčínské boudě si dávám kyselo, malé pivo a výhled na Studniční horu. Jsou tam vidět zbytky sněhu, ale vedle sedící parta kluků mi hlásí, že to šli v pohodě v teniskách.

Pak popojdu už jen kousek dál, za stanici lanovky Růžová hora. Tady na hranici lesního porostu zmizím mezi stromy a prvně natahuji hamaku. Je teprve půl sedmé, ale půjdu brzo spát, ráno chci vyrazit hodinu před východem slunce. Obloha je zatažená, ovšem na déšť to nevypadá, takže ani nenatahuji rainfly.

Dělám první deníkový zápis a pak už jen poslouchám, jak kolem mě štěbetají ptáci. Přede mnou jsou dva měsíce cesty a já se zase cítím, jako bych se vrátil domů, do svého přirozeného prostředí. Dřív než se mi zavřou oči, si pro sebe tiše zpívám:

I’ve been up, I’ve been down, been too long in this town

And every now and then I hear that old whistle cry

And if you’re sad and feelin’ low, brother, I will share the load

Just meet me on that mountain way up high

[Fruition & Grant Farm: Meet Me On the Mountain]

1. den, úterý 19. května

Spal jsem jako nemluvně. Když se ve 3:40 budím, ještě svítí hvězdy. Za dvacet minut už šlapu a obloha začíná blednout. Jde se mi dobře, cesta je široká a udržovaná. Vždyť po ní v sezoně proudí stovky turistů každý den. Pomalu se zvedá vítr, a když ve 4:40 dorazím na vrchol Sněžky, je to už opravdu slušný fičák (4 Bf). Naivně jsem si myslel, že budu mít v tento čas Sněžku sám pro sebe. Kdepak. Na svítání tu čeká asi tak 15 dalších nedospavců. Překvapí mě natažená páska dělící českou a polskou část vrcholku. Samozřejmě bych ji vzhledem k trvajícím hygienickým opatřením a uzavřené hranici neměl překračovat, ale to bych tu byl jediný. Navíc se tu s nikým nedružím.

Pár minut se kochám na otevřeném prostoru výhledem do krajiny, vím, že na této cestě se výš než na stávajících 1603 m n. m. nedostanu. Dělám si startovní fotku a pak se schovám do závětří kaple sv. Vavřince. Původně jsem tu chtěl při východu slunce posnídat, ale i za kaplí fičí tak, že nedokážu ani zažehnout zapalovač. Na okamžik zvednu zadek z karimatky, na které sedím, a v zápětí dosedám na studenou zem. To mám za tu píseň, co jsem si včera před spaním zpíval:

Meet me, meet me on the mountain

Where the wind keeps blowing our blues away

Meet me, meet me on the mountain

Before we must be on our way

Jenže vítr tady odnáší nejen blues, ale i nehlídané karimatky. Ani jsem ji nezahlédl letět ve větru, jaký to byl fofr. A slunce zase vstává, jakoby nic, jak praví klasik.

Scházím na západní straně a přitom ignoruji varování, že cesta vede polským územím. Dole u chaty Dom Śląski hlídkují polští pohraničníci, ale moc to neřeší, i když jasně vidí, že odbočuji zpátky k nám směr Luční bouda.

Tohle je vážně něco jiného než polští vojáci, které jsme potkali před měsícem při víkendovce s M na Broumovsku. U hranice jsme narazili na nezpevněnou lesní cestu, přes kterou byla nejen žlutá páska, ale i pokácený strom, aby se opravdu nedalo projet, a za ním uprostřed cesty vykopaný zákop. Nekecám. Okolo posedávající polští vojáci si tam hráli na válku.

Potkávám zbytky sněhu, ale jde se v tom dobře. V závětří Luční boudy konečně snídám. Dál na Špindlerův Mlýn pokračuji Weberovou cestou. Jednak je nejbližší hranici a taky jsem jí, na rozdíl od těch ostatních, nikdy nešel. Sestupuji k Bílému Labi, z toho asi 500 metrů sněhem. Zase je to bez komplikací, jen ten sráz pode mnou budí trochu respekt. Je krásně, teplota stoupá z ranních 7 °C na 21 °C. Za Boudou u Bílého Labe se pěšina mění v silnici. Míjím dětské hřiště, na jehož kraji je nová útulna, připomínající lunární modul spadlý z nebe. Ve skutečnosti ji navrhla Julie Kopecká v rámci práce studentů architektury pražské ČVUT. Být večer, asi bych se nechal zlákat k přenocování.

Před Špindlem odbočím na sever a zase stoupám. Míjím boudu za boudou. Medvědí, Martinovka, Labská. U té poslední si dám alespoň rychlé pivo z okénka. Obědvat chci z vody pramene Labe. Jenže když k němu dorazím, zjišťuji, že je ještě pod sněhem. Tak šlapu dál Harrachovou cestou a zastavím se až v půl druhé na břehu Mumlavy. Po obědě dojde i na půlhodinového šlofíčka.

V půl čtvrté dorazím k Mumlavskému vodopádu. Stačím ještě udělat fotku, když mě na konci můstku překvapí něco, co tak důvěrně znám z trailů v USA, ale tady jsem to rozhodně nečekal. Krabice plná dobrot s výmluvným nápisem Trail magic!

Vykřiknu překvapením a zpoza kamenů se ozve smích. Helena a Johanka P. z naší čtvrti tráví nedaleko svou korona izolaci a dobře věděly, že tudy půjdu. Nemohlo mě potkat milejší překvapení. Usedáme na kameny a půl hodiny si povídáme, já často s plnými ústy.

Dojdeme spolu na harrachovské parkoviště, Helena s Johankou odjíždějí a já pokračuji dál s vědomím, že dnes mám o večeři postaráno. Holky (a další členové rodiny asistující při přípravě), děkuju!!

V Harrachově nacházím otevřenou prodejnu sportovních potřeb a kupuji novou karimatku. Takovou úplně jednoduchou, 8 mm tlustou ACRA L04. Na to, jakým způsobem ji na téhle cestě hodlám používat, je vlastně celkem luxusní. Hned před krámem ji ořežu na velikost torza.

Za Harrachovem se napojím na stezku E3, jednu ze tří evropských dálkových tras procházejících Českou republikou. Vede ze Španělska (Santiago de Compostela) do bulharského Kap Emine u Černého moře. Naše území křižuje od přechodu Schirnding – Pomezí nad Ohří přes Krušné hory kolem Hřenska na Jizerky, Lužické hory ke Krkonoším a právě u Harrachova odbočuje do Polska. Nicméně u Králického Sněžníku se vrací, překračuje Jeseníky, aby v Beskydech definitivně opustila území České republiky a pokračovala na Slovensku. No, každopádně si budeme čas od času dělat společnost.

Po mostě přecházím Jizeru a pokračuji podél ní na sever. Obloha se zatáhla a po půl sedmé začíná lehce poprchávat. Mizím mezi stromy, pro dnešek to stačilo. Za 10 minut už mám nataženou hamaku i s rainflyem. Poprchává jen velmi lehce, a tak nechávám rainfly zvednutý, takže připomíná zastřešení terasy. Můžu pod ním v suchu stát a připravovat, co potřebuji k přenocování. To je jiný kafe než se krčit ve stanu.

Večeřím burgra, který byl připraven mými dnešními trail angels, a brzo mířím do peří. Psaní deníku doprovází občasné zabubnování kapek na rainfly.

40 km (celkem 40 km)

2. den, středa 20. května

Ve 4:50 mě probouzí ptačí orchestr a za půl hodiny šlapu údolím Jizery. Po 20 minutách narazím na potok, snídám a v ledové vodě si přemáchnu triko a ponožky. Teplota se drží na 7 °C, mraky nad hlavou se zvolna trhají. Po další čtvrt hodině nechám po levici vrch Bukovec (1005 m n. m.) a docházím do Jizerky. Všichni tu ještě vyspávají, jen polehávající skotský náhorní skot na mě podezřívavě hledí. Vypadá výrazně mírumilovněji než jeho bratranci, které jsem potkával ve Skotsku na jaře 2017.

Tohle ráno si užívám naplno krásy Jizerské magistrály. Jako tolikrát si říkám, že je neuvěřitelné, jak rychle se mění charakter krajiny.

Procházím kolem žulových skal na vrcholu Jelení stráně (1018 m n. m.), přes Pytlácké kameny (vrchol pojmenovaný podle zběhlého vojáka, který se na tomto místě ukrýval, pytlačil a byl zde v roce 1813 zastřelen) a po dřevěném chodníčku přes rašeliniště Černá jezírka. Ta leží na rozvodí Baltského a Severního moře a mají tak temnou atmosféru rozkladu, že čekám, kdy tu potkám některého z bratří Grimmů. Obloha se zase zatáhne, teplota se drží do 12 °C.

V deset opouštím červenou hřebenovku E3 a začnu prudce stoupat na sever na Smrk, nejvyšší vrchol Jizerských hor. Cestu zčásti tvoří 630 metrů dlouhý dřevěný chodníček, kterému se příznačně říká Nebeský žebřík. V prudkém stoupání je chůze po něm docela příjemná.

Vrchol (1124 m n. m.) není nijak špičatý, tvoří ho velká zalesněná plošina. Smrk, podle kterého dostal jméno a který rostl na hranici tří panství – Čech, Dolního Slezka a Horní Lužice – byl vyrácen už před 230 lety. Místo něj zde v roce 2003 vyrostla moderní 23m rozhledna, a tak se prvně na tomto výletu odměním výhledem z jejího vršku. Potkávám na ní polskou rodinu, jsem z toho tak překvapen, že se ani nestihnu zeptat, jestli už otevřeli hranice. Ale oni těch 300 metrů, které je dělí od polské hranice, nejspíš prostě neřešili.

Cesta dolů je snad ještě prudší, a tak v poledne rád usedám u přístřešku na rozcestí Streitův obrázek (700 m n. m.) a obědvám. Povídám si u toho s místním chlapíkem (65) z Hejnic, který se zabývá monitoringem stavu místních lesů. Zrovna se vrátil z Indonésie. Celý život se chtěl podívat do deštných pralesů, a když se mu to povedlo, zastihl ho tam koronavirus. Naštěstí stihl repatriační letadlo. Ale na příští rok už zase plánuje cestu vlakem po Rusku, což bude pravděpodobně ještě větší dobrodružství. Také zjišťujeme, že máme společného kamaráda, Sváťu Karáska, který tu začátkem 70. let (a také krátce po návratu z emigrace) sloužil jako evangelický farář a který zde byl, jakožto známý „farář undergroundu“ nepřehlédnutelnou postavou.

Pokračuji dál v už mírném sestupu, cesta se mění v silnici. Míjím pramen místní kyselky a raději filtruji vodu z potoka. Nevím, jak by mi polévka z minerálky chutnala.

V Novém Městě pod Smrkem neodolám vábení cukrárny na náměstí a dám si kafe s poctivým větrníkem. Začínám tušit, že na tomhle výletě nezhubnu. Pokračuji na sever do Jindřichovic pod Smrkem a pak dál na severozápad.

Přecházím nevelký Kamenný vrch (443 m n. m.), na kterém mě překvapí nezvykle hustá koncentrace mravenišť. Informační cedule mi osvětlí, že se jedná o unikátní mateční komplex hnízd lesních mravenců druhu Formica polyctena a celá kolonie čítá více než 200 hnízd. Že jsou tu pod pečlivým dozorem, napovídají i čísla na stromech v sousedství jednotlivých kupek. Každá má své číslo popisné.

Opouštím hory, obklopují mě louky a pastviny. Poprvé letos slyším cvrčky. Nad krajinou se tu a tam tyčí trojlístky větrných elektráren. Konečně vysvitlo slunce, teplota stoupá na 22 °C, takže mi snad přece jen doschne triko mokré z ranního praní. Mám povznesenou náladu, rozhlížím se po kraji a zpívám si do kroku.

U Pertolic nahlížím do soukromého arboreta Bulovka – botanické zahrady specializující se na pěstování dřevin. Je volně přístupné a je tu k vidění přes 1400 stromů.

Podle mapy nacházím v Horních Pertolicích studánku a doplňují zásobu vody na noc. Jsem rád, že nebudu muset filtrovat. Kolem mě koncertují skřivani a já v půl osmé mizím do malého lesíka. Zakempím, a dřív než se pustím do večeře, beru do ruky jehlu a nit. Všiml jsem si povoleného švu u batohu, a tak jej raději zpevním, než se to začne rozjíždět. Užívám si zapadajícího slunce. Dnes přístřešek nestavím a usínám s hlavou vystrčenou z moskytiéry, abych měl dobrý výhled na oblohu.

Když v noci dopisuji deník, jasně nade mnou září hvězdy a okolo poštěkávají srnci.

43 km (celkem 83 km)

3. den, čtvrtek 21. května

Před pátou jsem na nohou. Včera jsem u Pertolic opustil značku a teď pokračuji po cyklostezce k nejsevernějšímu bodu tohoto výběžku, městečku Habartice. No, ono je to spíše předměstí přiléhající k polskému Zawidówu. Stezka vede mezi řepkovými poli, co chvíli vyruším nějakou srnu, jejíž hlava se v úprku vynořuje a zanořuje ve žlutém moři. Připomíná to dovádění delfínů. Narazím na rozcestník ukazující vzdálenost různých světových měst. Do New Yorku je to 6578 km. Nebýt pandemie, koukal bych teď na směrovku s kilometráží o řád nižší…

Po šesté dojdu po silnici v Habarticích k improvizované pohraniční budce a změním směr na jihozápad. To už se zase chytám zelené turistické značky.

Dost toho musím odšlapat na silničním asfaltu, který se občas změní v polní cestu, většinou také asfaltovou, nebo tvořenou betonovými panely. Jen občas zmizí mezi stromy a změní se v lesní cestu. Procházím kolem několika tůní a jezírek a u jednoho z nich snídám. Nezvykle pozdě, v osm hodin. Dlouho jsem nemohl najít vodu k doplnění zásob, ale jsem jen rozmazlený. V Novém Mexiku bych bral všechnu tu stojatou vodu s nadšením.

Cestou z města jsem svědkem toho, jak to na křižovatce položí motorkář. Vypadá to nepěkně, sbíhají se lidé, zastavuje doprava, ale chlapík se hned zvedá ze země a pokračuje v jízdě.

Zvoní zvon