Osm květnových dnů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Volker Ullrich

Osm květnových dnů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Verlag C. H. Beck oHG, München 2020
Map © Peter Palm, Berlin 2020
Translation © Tereza Jůzová, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-459-6

ISBN e-knihy 978-80-7601-474-9 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-475-6 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-473-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Předmluva

Spisovatel Erich Kästner si 7. května 1945 napsal do deníku: „Lidé rozpačitě pobíhají ulicemi. Krátká přestávka v dějepise je znervózňuje. Rozčiluje je mezera mezi minulostí, která už skončila, a budoucností, která ještě nezačala.“1 A o této mezeře v dějinách pojednává tato kniha. Starý řád – vláda nacionálního socialismu – se zhroutil; nový řád – režim okupačních mocností – se ještě neetabloval. Mnoho lidí tehdy prožívalo dny mezi Hitlerovou smrtí 30. dubna a bezpodmínečnou kapitulací Německa 7./8. května 1945 jako zásadní zlom v osobním životě, jako příslovečnou „nultou hodinu“.2 Jako by se doslova zastavil čas. „Je tak zvláštní žít bez novin, bez kalendáře, bez přesného času a výplatního dne,“ poznamenala si jedna Berlíňanka 7. května. „Čas bezčasí, který plyne jako voda a jehož jedinými hodinovými ručičkami jsou muži v cizích uniformách.“3 Tento pocit života v jakémsi „čase nikoho“ vtiskl prvním květnovým dnům roku 1945 osobitý ráz.4

Přitom právě tyto dny prostupovala nesmírná dramatičnost. „Senzace stíhá senzaci! Události se valí!“ zapsal si 5. května do deníku soudní inspektor v hessenském městečku Laubach. „Berlín dobyli Rusové! Hamburk v rukou Angličanů! (…) Německé oddíly v Itálii a západním Rakousku kapitulovaly. Dnes dopoledne také vstoupila v platnost kapitulace německé armády v Holandsku, Dánsku a severozápadním Německu. Rozklad na všech frontách.“5

Tento rozkladný proces se odehrál tak náhle a překotně, že měli tehdejší pozorovatelé potíže se orientovat a držet s vývojem krok. V mnoha z nich zanechal ten dramatický zlom pocit údivu, v některých dokonce čehosi fantasticky neskutečného. „Člověk se neustále chytá za hlavu, aby se ujistil, že tohle všechno není pouhý sen,“ poznamenal si 7. května württemberský liberál Reinhold Maier.6

Ke zmatku přispělo i to, že konec války probíhal v různých částech zanikající „třetí říše“ různě a lidé jej také odlišně vnímali.7 Zatímco Spojence v dobytých západních oblastech mnohde vítali jako osvoboditele, ve východních provinciích převládal strach z Rusů. Roli zde hrál dlouhá léta podněcovaný antibolševický obraz nepřítele, ale i rozšířené povědomí o německých zločinech ve vyhlazovací válce proti Sovětskému svazu. Zatímco na západě se mnoho vojáků Britům a Američanům více či méně ochotně vzdalo, na východní frontě pokračoval wehrmacht v urputném odporu proti Rudé armádě až do samého konce. Hamburk byl 3. května vydán bez boje, v pevnosti Vratislav se však nadále bojovalo až do 6. května. Zatímco v osvobozených městech a regionech přijímali první opatření k reorganizaci politického života, v Nizozemsku, Dánsku a Norsku ještě v prvních květnových dnech zůstávala německá okupační vláda. V protektorátu Čechy a Morava s ní skoncovalo až Pražské povstání 5. května.

Zatímco v subjektivním vnímání mnoha Němců se čas takřka zastavil, v ulicích panoval čilý ruch. Všude se pohybovaly davy lidí. Vězni z koncentračních táborů na pochodu smrti se potkávali s ustupujícími jednotkami wehrmachtu a s proudy uprchlíků, kolony válečných zajatců se křížily s průvody osvobozených nuceně nasazených pracovníků a lidí vracejících se do svých vybombardovaných domovů. Spojenečtí pozorovatelé hovořili o učiněném stěhování národů. „Působilo to, jako by někdo dloubl do obrovského mraveniště,“ vzpomínal britský diplomat Ivone Kirkpatrick.8 Názorně vylíčit toto chaotické a rozporuplné dění je významným cílem této knihy.

S touto osmidenní epizodou se neodmyslitelně pojí flensburská vláda velkoadmirála Karla Dönitze. Svým nástupcem ho stanovil ještě sám Hitler. Dönitz nese hlavní zodpovědnost za to, že válka se po diktátorově sebevraždě protáhla o celý týden. Jeho koncept částečných kapitulací na západě a současného pokračování války proti Sovětskému svazu měl nejen umožnit co nejvíce civilistům a vojákům uprchnout za britské a americké linie, ale také rozdmýchat svár v táboře protihitlerovské koalice. Jak probíhaly pokusy tento koncept realizovat, které kroky byly učiněny a jaké iluze při tom sehrály svou roli, to je červenou nití našeho líčení.

Intermezzo Dönitzovy vlády je poučné i proto, že jak personálním složením, tak programovými prohlášeními až děsivě navazovala na nacionálněsocialistický režim – a proto, že neprojevila sebemenší ochotu čelit zodpovědnosti za spáchané zločiny. Odpovídala tak postoji nejen veškeré nacionálněsocialistické mocenské elity, ale také velkých částí německého obyvatelstva.

Dönitzova vláda coby poslední pozůstatek německé státnosti však utvářela jen malou výseč oněch osmi dní. Tato kniha se proto kromě flensburské enklávy zaměřuje i na mnoho dalších dějišť, aby zachytila co nejpestřejší panoráma politických, vojenských a společenských událostí a vývoje. Přitom bychom neměli opomenout žádné z těchto relevantních témat: závěrečné boje, pochody smrti, epidemie sebevražd na konci války, pokračující hrůzy německé okupační vlády, první setkání se zahraničními vojáky, masové znásilňování v Berlíně, osud válečných zajatců, vězni z koncentračních táborů a „displaced persons“, rané „divoké odsuny“ Němců, všední den mezi troskami a váhavý nový začátek, který pro některé znamenal start strmé poválečné kariéry.

Události, o nichž tu budeme vyprávět, mají příčiny, jež sahají do minulosti, a následky, jež mají přesah do budoucnosti. Líčení proto časový rámec oněch osmi dní každou chvíli překračuje – zčásti dozadu a zčásti dopředu. Rovněž osoby, které vstupují na scénu, je třeba představit v kontextu jejich kariéry a vývoje. V knize se střídají biografické miniatury a detailně prokreslené historické záběry a společně mají vyústit v celkový obraz, jenž, jak doufám, poskytne plastický dojem dramatického přelomového období mezi apokalyptickým zánikem „třetí říše“ a začátky okupační vlády.

Tato kniha z velké části dává slovo pamětníkům a jejich deníkům, dopisům a vzpomínkám. Především deníky se ukázaly jako nepostradatelný zdroj, neboť mezní zkušenosti konce války přibližují nejbezprostředněji.9 Zrcadlí se v nich souběžnost protikladných vnímání a pocitů, pro první květnové dny roku 1945 charakteristická: nálada končící epochy na jedné straně a vzrušení z nového začátku na straně druhé.

Prolog, 30. dubna 1945

V časných ranních hodinách dne 30. dubna 1945 dorazila do bunkru pod Starým říšským kancléřstvím zdrcující zpráva. Wilhelm Keitel, šéf vrchního velení wehrmachtu, oznámil, že 12. armáda v čele s generálem Walterem Wenckem se při postupu na Berlín zastavila u jezera Schwielow jihozápadně od Postupimi. Tím také padla poslední šance, jak říšské hlavní město, od 25. dubna sevřené sovětskými vojsky, s pomocí posil osvobodit. Teprve teď se Adolf Hitler rozhodl uskutečnit to, čím v průběhu své neblahé kariéry opakovaně vyhrožoval: sáhnout si na život.1

Ještě v noci se začal loučit s částí spolupracovníků, mimo jiné se zdravotnickým personálem pomocného lazaretu pod Novým říšským kancléřstvím. Lékař Ernst Günther Schenck, který Hitlera poprvé mohl pozorovat zblízka, uvádí, že ho při tom zachvátil „pocit téměř nesnesitelného vystřízlivění“. Muž před ním se totiž už ani vzdáleně nepodobal někdejšímu energickému „vůdci“: „Na sobě měl sice šedé sako se zlatě vyšívaným znakem a Železným křížem vlevo na hrudi, k tomu dlouhé černé kalhoty; avšak v těchto šatech vězel člověk zhroucený nepředstavitelně hluboko do svého nitra. Shlížel jsem na ohnutý hřbet s vystouplými lopatkami, z nějž zvedal hlavu téměř útrpně.“2 Hitler všem podal ruku a poděkoval za prokázané služby. Prohlásil, že si chce vzít život a zprošťuje je jejich přísahy. Mají se pokusit proniknout na západ, k britským a americkým svazům, aby nepadli do ruského zajetí.

Už v 5.00 se říšské kancléřství opět ocitlo pod vytrvalou palbou ruského dělostřelectva. O hodinu později si k sobě Hitler zavolal do bunkru SS-brigadeführera Wilhelma Mohnkeho, velitele Citadely, posledního obranného kruhu kolem vládní čtvrti, a vyptával se, jak dlouho ještě říšské kancléřství může odolávat. Nanejvýš den dva, zněla odpověď. Rusové už dobyli velkou část parku Tiergarten a bojovali na Postupimském náměstí, pouhých 400 metrů od kancléřství. Bylo tedy třeba si pospíšit.

Kolem poledne dorazil do „vůdcova“ bunkru generál Helmuth Weidling, kterého Hitler před pár dny jmenoval berlínským bojovým velitelem. Ze svého bojového stanoviště v ulici Bendlerstraße přijel na poslední poradu o situaci a předestřel ještě temnější obraz než předtím Mohnke: s nejvyšší pravděpodobností skončí bitva o Berlín už 30. dubna večer, protože docházejí zásoby střeliva a s dalším zásobováním ze vzduchu už počítat nelze. Hitler zprávu přijal s klidem. Kapitulaci sice i nadále striktně odmítal, ale po rozhovoru s náčelníkem generálního štábu generálem Hansem Krebsem dovolil obráncům Berlína v případě, že dojdou všechny rezervy, po skupinkách uprchnout a vyhledat stále ještě bojující jednotky na západě. Poté co se Weidling vrátil do Bendlerstraße, obdržel od „vůdce“ příslušný poslední písemný rozkaz.3

Po poradě si k sobě Martin Bormann, mocný vedoucí stranické kanceláře a „vůdcův“ tajemník, zavolal Hitlerova osobního pobočníka SS-sturmbannführera Otto Günscheho a sdělil mu, že diktátor si odpoledne se svou novomanželkou Evou Braunovou chce vzít život. Nařídil prý, aby mrtvoly spálili. Za tímto účelem si má Günsche obstarat potřebné množství benzinu. Krátce nato si od něj slib, že se postará o důsledné vykonání rozkazu, vyžádal i Hitler. Nechce, aby jeho mrtvolu převezli do Moskvy a tam ho vystavovali. Očividně měl před očima osud Benita Mussoliniho, jejž 27. dubna spolu s milenkou Clarettou Petacciovou zadrželi u Comského jezera italští partyzáni a o den později zastřelili. Mrtvoly dopravili 29. dubna do Milána a pověsili je vzhůru nohama na čerpací stanici na Piazzale Loreto. Zpráva o duceho konci dorazila do bunkru 29. dubna pozdě večer a dost možná utvrdila Hitlera v rozhodnutí, že z jeho a manželčiny mrtvoly nic nezůstane.

Günsche neprodleně zahájil přípravy na spálení. Zavolal Hitlerovu řidiči a vedoucímu vozového parku Erichu Kempkovi a pověřil ho, aby sehnal deset kanystrů benzinu a nachystal je na zahradu kancléřství k nouzovému východu z bunkru.4

Mezi 13.00 a 14.00 Hitler ve společnosti svých sekretářek Traudl Jungeové a Gerdy Christianové a kuchařky dietních pokrmů Constanze Manziarlyové naposledy pojedl. Stejně jako v předchozích týdnech se rozhovor točil kolem banálních témat; o bezprostředně se blížícím konci se nehovořilo – „hostina smrti pod rouškou uvolněného veselí a sebeovládání“, tak si Traudl Jungeová vybavovala tuto scénu ve svých pamětech, sepsaných roku 1947 (a vydaných až roku 2002).5 Eva Braunová, Hitlerova dlouholetá družka, se nezúčastnila. Začátkem března 1945 se definitivně vrátila z Mnichova do Berlína a záhy se rozhodla odevzdat se smrti spolu s Hitlerem. Jako poděkování za její bezpodmínečnou loajalitu ji Hitler ještě v noci z 28. na 29. dubna pojal za manželku. Ve své již dříve diktované „soukromé závěti“ informoval budoucí generace o tom, že „se rozhodl vzít si za ženu dívku, která po dlouhých letech věrného přátelství dobrovolně přišla do téměř obleženého města, aby sdílela svůj osud s mým“.6

Pro Hitlera nyní nastal čas rozloučit se s lidmi, kteří ho celou dobu doprovázeli. Svému vrchnímu pilotovi Hansi Baurovi odkázal jako dárek portrét Fridricha Velikého od Antona Graffa, visící nad psacím stolem v jeho malé pracovně v bunkru. „Moji generálové mě zradili a prodali, moji vojáci už nechtějí a já už nemohu!“ Ví o tom, dodal, že ho „už zítra (…) budou miliony lidí proklínat“, ale osud tomu nechtěl jinak.7 Svému komorníkovi Heinzi Lingemu, který mu deset let byl denně nablízku, diktátor doporučil připojit se k jedné ze skupin, jež měly uprchnout na západ. Na Lingeho udivenou otázku, kvůli komu by se teď člověk měl ještě někam trmácet, Hitler odvětil: „Kvůli tomu, kdo přijde!“8

Kolem 15.15 se na chodbě bunkru shromáždili nejbližší spolupracovníci: Martin Bormann, ministr propagandy Joseph Goebbels, styčný důstojník ministerstva zahraničí Walther Hewel, náčelník generálního štábu pozemních sil Hans Krebs, vrchní pobočník wehrmachtu Wilhelm Burgdorf, sekretářky Jungeová a Christianová a kuchařka Manziarlyová. Hitler se objevil v doprovodu manželky. „Velmi pomalu přichází ze svého pokoje, je nachýlenější než kdykoli dříve, vstupuje do dveří a každému podává ruku,“ vzpomínala Traudl Jungeová. „Cítím jeho teplou pravici ve své, dívá se na mě, ale nevidí mě. Jako by byl někde hodně daleko. Něco mi říká, ale neslyším ho (…) Až když ke mně přistupuje Eva Braunová, kouzlo se prolomí. Usmívá se a objímá mě: ‚Prosím vás, pokuste se dostat odtud, snad ještě projdete. Pak pozdravujte moje Bavorsko.‘“9

Bezprostředně poté se objevila Magda Goebbelsová a požádala Günscheho, jestli by ještě jednou nemohla mluvit s Hitlerem. S manželem se rozhodli, že také spáchají sebevraždu a zároveň usmrtí i svých šest dětí. Jsou teď už šest dní v bunkru, aby svému „nacionálněsocialistickému životu dali jediný možný, důstojný závěr“, napsala 28. dubna v dopise na rozloučenou synovi z prvního manželství Haraldu Quandtovi. „Ve světě, který přijde po vůdci a nacionálním socialismu, nestojí za to žít, a proto jsem s sebou vzala i děti. Pro život, který by je čekal po nás, je jich příliš škoda a milostivý Bůh mě pochopí, poskytnu-li jim vysvobození sama.“ Svému „vůdci“ přísahala „věrnost až za hrob“, a že by s manželem mohli ukončit život společně s ním, považuje za „milost osudu, s níž jsme se nikdy neodvážili počítat“.10 Teď Magda Goebbelsová podle všeho začala o svém rozhodnutí pochybovat, protože se snažila Hitlera přimět, aby se přece jen ještě jednou pokusil z Berlína uprchnout. Hitler ji poslal pryč, viditelně podrážděný vyrušením v poslední chvíli.11

Po zhruba deseti minutách – bylo krátce po 15.30 – otevřel sluha Linge dveře Hitlerovy pracovny, nahlédl dovnitř a informoval Bormanna: „Pane říšský vedoucí, už je po všem!“ Oba vstoupili do místnosti. Naskytl se jim následující pohled: na levé straně pohovky – viděno okem pozorovatele – seděl Hitler, hlavu lehce skloněnou dopředu. Na pravém spánku měl ránu po střele, velkou asi jako desetifeniková mince, a z ní stékala po tváři krev. Stěna a pohovka byly postříkané krví. Na podlaze se utvořila kaluž krve o velikosti talíře. Pistole vyklouzla ze svěšené pravačky a ležela u Hitlerovy pravé nohy. Na pravé straně pohovky seděla Eva Braunová s nohama přitaženýma k tělu. Pach hořkých mandlí, který se z mrtvoly linul, nasvědčoval tomu, že se otrávila kapslí cyankáli.12

Pobočník Günsche šel do operační místnosti a křikl na ty, kteří tam čekali: „Vůdce je mrtev!“ Goebbels, Krebs, Burgdorf, říšský vůdce mládeže Artur Axmann a vedoucí Říšské bezpečnostní služby SS-gruppenführer Johann Rattenhuber se vydali do předpokoje Hitlerovy pracovny. V tom okamžiku vyšel Linge, následován dvěma esesmany, s Hitlerovou mrtvolou. Tělo bylo zabalené do deky, ven čouhala jen lýtka s černými nohavicemi, černými ponožkami a polobotkami. Mrtvolu Hitlera a jeho ženy vynesli nahoru po schodech na zahradu kancléřství a položili je zhruba tři až čtyři metry od východu z bunkru. Bormann ještě jednou předstoupil, odhrnul deku z Hitlerova obličeje a chvíli nad tělem mlčky setrval.

Mezitím se na říšské kancléřství spustilo krupobití dělostřelby. O přestávce mezi palbou se Günsche, Kempka a Linge vyřítili ven a vyprázdnili na mrtvoly připravené kanystry s benzinem. Nejprve se nedařilo benzin zapálit, protože silný vítr, roznícený požáry, neustále zhasínal sirky. Nakonec Linge smotal z kusu papíru pochodeň a hodil ji na těla. Během okamžiku vyšlehl světlý plamen. Skupina shromážděná u východu naposledy zahajlovala a poté se všichni v rychlosti vrátili do bunkru. Ostatky Adolfa a Evy Hitlerových zakopali 30. dubna na rozkaz Günscheho dva esesmani z Hitlerovy tělesné stráže do jámy na zahradě říšského kancléřství.13

▬

Zatímco Hitler dokončoval přípravy na sebevraždu, sovětská vojska zahájila útok na říšský sněm. Mohutnou novobarokní budovu na náměstí Königsplatz, kterou v letech 1884 až 1894 postavil frankfurtský architekt Paul Wallot, považovali ruští velitelé za ryzí symbol nenáviděné hitlerovské diktatury. Pro ně to byli nacionální socialisté, kdo 27. února 1933 zapálil říšský sněm – tato událost poskytla záminku k brutálnímu pronásledování komunistů po celém Německu a následný Dekret k požáru říšského sněmu z 28. února navíc položil základní kámen nacionálněsocialistické hrůzovlády. Tím se vysvětluje, proč se nejdůležitějším cílem konečného boje o Berlín stal právě říšský sněm, a nikoli jen pár set metrů vzdálené říšské kancléřství s „vůdcovým“ bunkrem, Hitlerovou poslední skrýší. Do 1. května, Mezinárodního dne boje dělnické třídy, byla Wallotova stavba dobyta.

Už 29. dubna vybojovaly ruské úderné oddíly Moltkeho most přes Sprévu a obsadily nedaleké říšské ministerstvo vnitra. Útok na říšský sněm započal 30. dubna v ranních hodinách.14 Dobytí se však ukázalo jako mnohem obtížnější, než se očekávalo. Obránci – oddíl poskládaný z jednotek wehrmachtu a SS, k tomu pár set vojáků námořní pěchoty dopravených letadlem – totiž proměnili budovu v pevnost. Všechna okna a dveře, až na střílny, zazdili a areál zaminovali. Kulometná hnízda a příkopy naplněné vodou představovaly překážku, kterou bylo obtížné zdolat. První útok ztroskotal pod mohutnou německou protipalbou. K podpoře pěchoty dovezli Rusové přes Moltkeho most na Königsplatz další útočná děla a tanky. I dva další útoky, dopoledne a brzy odpoledne, však s vysokými ztrátami selhaly. Sovětští velitelé se proto rozhodli, že s posledním útokem, stanoveným na 18.00, počkají do setmění. A tentokrát se jejich vojákům skutečně podařilo proniknout až ke schodům říšského sněmu a vyrazit vstupní dveře. V budově pak započal krvavý boj zblízka, muž proti muži. Zatímco se rudoarmějci se samopaly a ručními granáty probojovávali nahoru po širokém schodišti, obránci se stáhli do podzemí a sklepů.

Rudoarmějci vyvěšují rudou vlajku na berlínském říšském sněmu. Scénu zinscenoval 2. května 1945 sovětský fotograf Jevgenij Chalděj.

Kolem 22.40 se skupina sovětských vojáků kolem Michaila Petroviče Minina dostala na střechu říšského sněmu. Měli s sebou rudou látku, ale chyběla jim žerď. Vzali tedy povalující se tyč, látku na ni upevnili a improvizovanou vlajku zastrčili do polorozbořené sochy ženy.15 Boj o říšský sněm tím ovšem neskončil. Němci se i nadále urputně bránili. Poslední jednotky se vzdaly až odpoledne 2. května.

Ještě se tedy bojovalo, když sovětský fotograf Jevgenij Chalděj ráno 2. května vstoupil do budovy a se svým fotoaparátem zinscenoval, co se ve skutečnosti událo už o 30 hodin dřív: dva rudoarmějci jako údajně první vyvěšují na střeše říšského sněmu rudou vlajku se srpem a kladivem. Slavná fotografie se stala ikonickou, vítězství sovětské armády nad Hitlerovým Německem ostatně symbolizovala jako žádná jiná. K historii snímku patří i to, že Chalděj musel o několik měsíců později vyretušovat druhé náramkové hodinky na zápěstí vojáka, který vlajkonoše přidržoval. Tím se mělo zabránit byť jen vzniku podezření, že je snad voják ukradl. Hodinky totiž byly žádanou kořistí sovětských dobyvatelů.16

Říšský sněm se v následujících dnech stal „učiněným poutním místem“.17 Příliv návštěvníků neustával. Mnozí rudoarmějci psali hesla na stěny nebo vyrývali zprávy do zdiva, čímž vyjadřovali své triumfální pocity.18 Nápisy v azbuce lze na místě zhlédnout ještě dnes.

▬

„Večer vidíme několik amerických aut. Zaujímají pozice v ulicích. Proběhlo to neuvěřitelně klidně.“ To si 30. dubna 1945 zapsala do diáře Marianne Feuersengerová, sekretářka oddělení válečné historie vrchního velení wehrmachtu.19 To, že Američané obsadili Mnichov v době, kdy si Adolf Hitler se svou družkou vzali v Berlíně život, mělo velkou symbolickou hodnotu. V bavorské metropoli totiž neznámý svobodník z první světové války započal v roce 1919 politickou kariéru. Zde, v rozjitřeném ovzduší kontrarevoluce po epizodě republiky rad, se horlivému demagogovi naskytla ideální živná půda pro bezuzdnou agitaci. A zde nacionálněsocialistické hnutí v raných dvacátých letech rychle vzkvétalo, blahosklonně trpěné bavorskou policií a justicí. Svou neutuchající vděčnost Mnichovu pozdější „vůdce“ a říšský kancléř prokázal, když mu v srpnu 1935 udělil čestný titul „hlavní město hnutí“. Poté co do města vpadli američtí vojáci, ceduli s nápisem „Hlavní město hnutí. Mnichov“, která jim předtím sloužila coby terč, předváděli jako jistý druh vítězné trofeje. Příslušný snímek dosáhl téměř stejného ikonografického významu jako fotografie Jevgenije Chalděje s vyvěšováním vlajky na berlínském říšském sněmu.20

V posledních dubnových dnech roku 1945, když už Američané dobyli Norimberk, město říšských stranických sjezdů, a rychle postupovali na bavorskou metropoli, shazovala americká letadla letáky, jež „Mnichovany a Mnichovanky“ vyzývaly, aby blížícím se vojskům nekladli odpor: „Je ve vašem vlastním zájmu, v zájmu veškerého obyvatelstva dopomoci rozumu k vítězství. Proto: vyrvěte fanatikům otěže z rukou! Seberte odvahu a jednejte!“21

Vedoucí župy Paul Giesler, fanatický nacionální socialista, a jeho přívrženci však na to, že by Mnichov vydali bez boje, vůbec nepomýšleli. Město, z nějž zbývaly z velké části už jen trosky, chtěli podle Hitlerova pokynu bránit co nejdéle. Giesler nařídil vyhodit do povětří nejdůležitější mosty přes řeku Isar – jeden z mnoha nesmyslných ničivých pokynů na poslední chvíli, jejž důstojník pověřeného ženijního praporu úspěšně sabotoval.

V Mnichově a okolí se ovšem nacházelo několik skupin Hitlerových protivníků, které se během dubna 1945 spojily v odbojové hnutí Freiheitsaktion Bayern (FAB) a nyní se rozhodly přistoupit k činu. Patřili k nim zejména konzervativní bavorští vlastenci. Jejich prvním cílem bylo zajmout vysoké nacionálněsocialistické funkcionáře a vydat Američanům Mnichov bez boje. V noci z 27. na 28. dubna dali důstojníci pod vedením kapitána Rupprechta Gerngroße, šéfa tlumočnické roty ve Vojenském okruhu VII, signál ke vzpouře. Akce proběhla pod krycím jménem „Lov bažantů“ – narážka na „zlaté bažanty“, jak se říkalo neoblíbeným hnědým potentátům se záplavou zlatých prýmků na uniformách. Povstalcům se na první pokus podařilo zaútočit na mnichovskou radnici a obsadit dva rozhlasové vysílače – vysílač wehrmachtu ve čtvrti Freimann a velké vysílací zařízení v Ismaningu.

Posluchači rozhlasu v Mnichově a okolí nevěřili vlastním uším, když 28. dubna v časných ranních hodinách uslyšeli, že hnutí Freiheitsaktion Bayern si „vydobylo vládní moc“. V desetibodovém programu povstalci slibovali „vymýcení krvavé vlády nacionálního socialismu“, který „porušil zákony morálky a etiky“ takovým způsobem, „že se od něj každý slušný Němec musí s odporem odvracet“. Kromě toho požadovali odstranění militarismu, znovunastolení právního státu a lidské důstojnosti a vytvoření „moderního sociálního státu“, v němž má mít „každý takové místo, které mu náleží podle jeho schopností“.22

Gerngroß a jeho spolubojovníci však situaci vyhodnotili špatně. Mnichované výzvu k rebelii nenásledovali a místo toho raději vyčkávali. Rytíř Franz von Epp, říšský místodržící v Bavorsku, nevyhověl přání povstalců, aby společně s nimi vedl vyjednávání o kapitulaci a vytvořil prozatímní vládu. Především však selhal pokus zatknout vedoucího župy Gieslera. Po krátké fázi zmatku zahájili držitelé moci protiopatření. V letáku „Obyvatelům župy Mnichov – Horní Bavorsko“ Giesler 28. dubna dopoledne oznamoval: „Všechny pozice v Mnichově máme pevně v rukou. Stojíme při našem vůdci Adolfu Hitlerovi (…) Gerngroß neunikne trestu. Celý ten přízrak brzy pomine.“23 Povstání bylo skutečně už po několika hodinách poraženo. Gerngroßovi se podařilo utéct, ale řadu jeho spolubojovníků zastřelili podle stanného práva na nádvoří ústředního ministerstva, mimo jiné Günthera Caracciolu-Delbrücka, styčného důstojníka wehrmachtu a Eppova důvěrníka.

Také v mnoha obcích v jižním Bavorsku, kde výzva FAB podnítila obyvatele k povstání proti místním nacistickým pohlavárům, zahájili fanatičtí hitlerovci a esesmani krvavou pomstu, jíž padlo za oběť přes 50 lidí. Jeden z nejodpornějších zločinů se odehrál v hornickém městečku Penzberg. Vrazi zde v noci z 28. na 29. dubna zastřelili a pověsili 16 mužů a žen, mimo jiné někdejšího starostu ze strany SPD.24

Ještě než do bavorské metropole 30. dubna dopoledne vtrhli američtí vojáci, uchýlil se vedoucí župy Giesler do Berchtesgadenu, kde se několik dní nato zastřelil. Příchod Američanů proběhl takřka bez boje. Jen ojediněle se jednotky SS a Volkssturmu ještě pokusily o odpor. Náměstek mnichovského primátora Karla Fiehlera – který rovněž práskl do bot – krátce po 16.00 předal radnici majorovi americké 7. armády. „Všechny spojenecké expediční síly blahopřejí 7. armádě k dobytí Mnichova, kolébky té nacistické bestie,“ napsal generál Dwight D. Eisenhower ve svém denním rozkazu.25

Mnozí Mnichované utvořili špalír a připravili americkým jednotkám přátelské uvítání. „Tento vstup do města je to nejpodivnější, co jsem kdy zažila (…),“ pohoršovala se v deníku mladá mnichovská nacionální socialistka, devatenáctiletá Wolfhilde von Königová. „Sotva se v naší ulici objevili první Američané, lidé vyvěšovali z bytů bílé vlajky. Někteří mávali šátky. Od Mnichovanů bych přece jen čekala trochu víc cti.“26 Ernst Langendorf, německý novinář v emigraci, sloužící jako seržant v americké propagandistické rotě, vzpomínal, jak se poté, co dorazili do centra, náměstí Marienplatz vmžiku zaplnilo stovkami lidí: „Se zaujetím pozorovali naše vozidla, jiní sahali na látku našich uniforem a chválili její kvalitu, dívky nám padaly kolem krku a všichni důkladně porušovali zákaz přátelení. Panovala vskutku radostná nálada, všude jsem slyšel: Teď už je po všem. Teď už zase můžeme spát. Teď už nepřiletí žádné letouny.“27

▬

Ze své postele v ošetřovně koncentračního tábora Dachau pozoroval vězeň Edgar Kupfer-Koberwitz 30. dubna 1945, den po osvobození americkými vojáky, následující dění: „Po celém táboře teď z bloků vlají vlajky v barvách všech zemí, jež jsou zde zastoupené. – Odkud se jen berou? (…) Dachau, jako vždy, táborovou ulicí jde spousta vězňů, ale jdou, jen tak se neplahočí, jdou svobodněji, bezstarostněji (…) Všichni se velmi uklidnili, protože Američané teď převzali naši ochranu. – Myslím, že pro každého z nás bude slovo ‚Američané‘ po celý život znít jako rajská hudba.“28

Koncentrační tábor Dachau byl zřízen v březnu 1933 a záhy se stal synonymem bezmezného státního teroru. Sloužil jako určitá laboratoř všech forem násilí, jež se zde v režii SS zkoušely a v následujících letech aplikovaly i v ostatních koncentračních táborech. Zvěsti o tom, co se v táboře děje, se rychle šířily, což režimu díky odstrašujícímu účinku přišlo nanejvýš vhod. „Dobrý Bože, ať jsem němý, jen když Dachau vyhne se mi!“ stalo se rozšířenou průpovídkou říšské šeptandy.29 Osvobození Dachau proto – ještě víc než osvobození Buchenwaldu 11. dubna a Bergen-Belsenu o tři dny později – symbolizovalo konec nacionálněsocialistické hrůzovlády, tak jako vztyčení rudé vlajky na říšském sněmu symbolizovalo definitivní porážku Hitlerova Německa.

V posledních měsících války se podmínky v hlavním táboře Dachau dramaticky zhoršily. Neustále přijížděly nové transporty z evakuovaných koncentračních táborů ve východní Evropě, takže byl tábor beznadějně přeplněný. Beztak naprosto nedostatečné příděly potravin se dále krátily, hygienické podmínky se nedaly popsat slovy. Mnoho vězňů podlehlo epidemii skvrnitého tyfu. Jen od prosince 1944 do dne osvobození zahynulo přes 14 000 lidí. „Vězni, vyčerpaní, podvyživení a zavšivení, umírali jako mouchy (…),“ uvedl někdejší táborový písař během Dachauských procesů, které začaly ještě koncem roku 1945. „Mrtvoly ležely mezi bloky mezi žijícími vězni, ležely v uličkách (…), někdy tak dlouho, že už se rozkládaly.“30

Ve druhé polovině dubna, když už se v dálce ozývalo burácení děl a nad areálem se objevila americká nízko letící letadla, narostlo napětí do nesnesitelných rozměrů. Přibývala znamení, že esesmani hodlají z tábora odejít. Aby zametli stopy svých ohavností, nechali spálit ohromné množství dokumentů. Nálada vězňů kolísala mezi nadějí na osvobození a strachem, že se ještě na poslední chvíli stanou obětí masakru.

Dne 26. dubna už pracovní komanda nikam neodešla. Vězni museli nastoupit na apelplac. Večer bylo 6887 táborových zajatců donuceno dát se ve třech formacích na pochod. Za nimi následovali těžce ozbrojení esesmani se psy. K průvodu se připojily další skupiny z různých pobočných táborů, takže se nakonec směrem na jih až do Bad Tölzu vleklo 10 000 lidí. Obyvatelé vesnic, jimiž se žalostný průvod valil, reagovali zčásti lhostejně, zčásti však vyděšeně a bojácně. Poprvé byli zcela bezprostředně konfrontováni se zločiny režimu. Těm, kdo projevili soucit a chtěli vysíleným zajatcům podstrčit kousek chleba nebo něco k pití, esesáčtí dozorci nezřídka v jejich záměru zabránili. Ráno 2. května, po nočním táboření v lese poblíž Waakirchenu, se vězni konečně mohli nadechnout: stráže zmizely. Kolik odvlečených trestanců na pochodu smrti zemřelo na kraji cesty nebo bylo zastřeleno, se přesně neví. Jejich počet se odhaduje na 1000 až 1500.31

Pro zhruba 32 000 vězňů, kteří zůstali v hlavním táboře – více než 4000 na ošetřovně –, udeřila hodina osvobození již dříve. Kolem poledne 29. dubna dorazili do obrovského areálu tábora příslušníci 157. pěšího pluku 45. pěší divize Thunderbird pod velením podplukovníka Felixe Sparkse. Edgar Kupfer-Koberwitz zachytil tento okamžik v deníku: „Venku rázem křik, shon, úprk: ‚Američani jsou tady, Američani jsou v táboře, ano, ano, jsou na apelplacu!‘ – Všechno se dává do pohybu. – Nemocní opouštějí postele, ti téměř zdraví a personál utíkají do uličky mezi bloky, skáčou z oken, přelézají prkenné zdi. – Všechno běží na apelplac. – Zdálky až sem doléhá křik a volání hurá. – Jsou to výkřiky radosti. – Ještě pořád všechno běží a utíká. – Nemocní mají vzrušené, rozjasněné obličeje: ‚Jsou tady, jsme volní, volní!‘“32

Než američtí vojáci pronikli až do samého areálu tábora, narazili na nákladní vlak odstavený na vedlejší koleji, v němž se nacházely mrtvoly 2000 vězňů, kteří během transportu z Buchenwaldu do Dachau zemřeli hladem nebo žízní. Šok z hrůzného nálezu ještě zesílil, když pak přímo v táboře našli stovky mrtvol rozptýlených po celém areálu. „Dantovo Peklo ve srovnání se skutečným peklem Dachau bledlo (…),“ popsal ten pohled podplukovník Sparks. „Několik mužů první roty, vesměs veteráni přivyklí válce, pocítilo nejvyšší pohnutí. Někteří plakali, zatímco jiní začali běsnit.“33 V této rozčílené náladě zastřelili američtí vojáci část esesmanů, které se jim podařilo dopadnout. Teprve Sparksův rozhodný zásah zabránil tomu, aby popravy pokračovaly.34 K večeru se situace uklidnila. Společně s Mezinárodním vězeňským výborem se Američané mohli pustit do péče o nemocné. I po osvobození však každý den umírali další bývalí vězni. Edgar Kupfer-Koberwitz, kronikář Dachau, přežil. Ve svém posledním záznamu ze 2. května napsal: „Musím teď bezpodmínečně pryč z marodky, vidět, jak to v táboře vypadá. – (…) Především je však důležité vyzvednout z úkrytu rukopisy, deník, knihu o Dachau a další písemnosti, v přítomnosti Američanů, aby později nikdo nemohl tvrdit, že to snad vůbec nevzniklo zde.“35

▬

Dne 30. dubna v 18.35 dorazil do hlavního stanu vrchního velitele válečného námořnictva velkoadmirála Karla Dönitze v Plönu telegram Martina Bormanna: „Místo dosavadního říšského maršála Göringa ustanovil vůdce svým nástupcem Vás, pane velkoadmirále. Písemná plná moc je na cestě. Od nynějška máte vydávat veškerá opatření, jež vyplývají ze současné situace.“36 Že už je Hitler tři hodiny po smrti, Bormann zamlčel, dokonce telegram úmyslně formuloval tak, aby Dönitz nadále věřil, že diktátor žije.

V „politické závěti“, diktované v noci z 28. na 29. dubna, Hitler skutečně ustanovil Dönitze svým nástupcem ve funkci hlavy státu – ovšem nikoli jako „vůdce a říšského kancléře“, nýbrž jako „říšského prezidenta“; tento titul přitom po smrti Hindenburga v srpnu 1934 zrušil. Dönitzovi k ruce určil říšským kancléřem ministra propagandy Goebbelse a do nově vytvořeného úřadu „ministra strany“ dosadil svého tajemníka Bormanna. Ještě téže noci Hitler nařídil vynést závěť ve třech vyhotoveních ven z Berlína. Jedno měl dostat Dönitz, druhé nový vrchní velitel pozemních sil generál polní maršál Ferdinand Schörner a třetí mnichovská stranická centrála. Žádný vyslaný kurýr však svého cíle nedosáhl.37

V pamětech vydaných roku 1963 Dönitz uvedl, že ho jmenování Hitlerovým nástupcem zastihlo nepřipraveného: „Nikdy přede mnou ani v nejmenším nenaznačil, že by mě bral v úvahu jako svého nástupce (…) Samotného by mě v životě nenapadlo, že by mi mohl připadnout obdobný úkol.“38 Hitlerovo rozhodnutí však tak překvapivé nebylo. Říšský maršál Hermann Göring, vrchní velitel luftwaffe, kterého diktátor ve své řeči v říšském sněmu na počátku války 1. září 1939 představil jako designovaného nástupce pro případ své smrti, totiž výrazně pozbyl vážnost, poté co evropský vzdušný prostor ovládla spojenecká bojová letadla a bombardéry. Dále si pohoršil tím, že se po Hitlerově poslední narozeninové recepci 20. dubna 1945 jako první vypařil v doprovodu svých paladýnů do jižního Německa. Zcela v nemilost pak upadl o tři dny později, když se v telegramu z Obersalzbergu dotázal, jestli má vstoupit v platnost ustanovení o nástupnictví, jelikož Hitler očividně ztratil „svobodu jednání“. Diktátor tuto iniciativu interpretoval jako akt neloajálnosti, uvrhl Göringa do domácího vězení a zbavil ho všech úřadů.39

Také říšský vůdce SS Heinrich Himmler, druhý nejmocnější muž režimu, se Hitlerovi znelíbil. Večer 28. dubna se do „vůdcova“ bunkru doneslo, že se přes švédského diplomata a místopředsedu Švédského červeného kříže, hraběte Folkeho Bernadotteho, pokusil zahájit vyjednávání s Eisenhowerem, aby zařídil kapitulaci německých bojových sil na západě. Když Hitler zprávu obdržel, běsnil zlostí. Zrovna Himmler, jehož esesmani přísahali na zásadu „Naše čest nazývá se věrnost“, ho teď oklamal a už si počínal, jako by jeho nástupcem byl. V závěti diktátor vyloučil Himmlera a Göringa ze strany a zbavil je všech státních úřadů, protože zemi kvůli tajným vyjednáváním s protivníkem a pokusu chopit se moci „způsobili nedozírné škody“. Namísto Himmlera jmenoval ministrem vnitra vedoucího mnichovské župy Paula Gieslera a říšským vůdcem SS a šéfem policie vedoucího vratislavské župy Karla Hankeho.40

Dopoledne 30. dubna informoval Bormann velkoadmirála Dönitze, že „podle nepřátelského rozhlasu“ nabídl Himmler západním mocnostem přes Švédsko kapitulaci a „vůdce“ očekává, že se proti všem zrádcům bude postupovat „bleskurychle a s ocelovou tvrdostí“. Velkoadmirál se pak kolem 15.00 vydal do policejních kasáren v Lübecku, kde se Himmler mezitím ubytoval, a pozval si říšského vůdce SS na kobereček. Ten však zprávu agentury Reuters o vyjednávání s Bernadottem označil za čirý výmysl a Dönitz se s tímto vysvětlením zprvu spokojil.41

Göring a Himmler už tedy coby Hitlerovi nástupci nepřicházeli v úvahu a mezi vyššími šaržemi byl Dönitz jediný, k němuž ještě diktátor choval plnou důvěru. V lednu 1943 ho jmenoval vrchním velitelem válečného námořnictva místo Ericha Raedera a velkoadmirál se mu za tento důkaz přízně odvděčil bezpodmínečnou loajalitou. Ještě před norimberským vojenským tribunálem se svou bezmeznou úctou k „vůdci“ nijak netajil: viděl v něm „ohromující osobnost, s mimořádnou inteligencí a činorodostí, přímo univerzálním vzděláním, charakterem vyjadřujícím sílu a nesmírně sugestivní energií“.42 Hitler s Dönitzem na rozdíl od mnoha armádních velitelů jednal s respektem, vždy ho oslovoval „pane velkoadmirále“ a do záležitostí válečného námořnictva se vměšoval jen málo.

Ještě do jara 1945 Dönitz věřil, že vývojem a nasazením nových typů ponorek, jež by nepřátelský radar nedokázal lokalizovat, způsobí zlom ve vedení námořní války. K námořním důstojníkům se 7. dubna obrátil s fanatickým apelem: „Naše vojenská povinnost, kterou neochvějně plníme, ať už se nalevo a napravo a kolem nás děje cokoli, nám umožňuje směle, tvrdě a věrně stát jako skála odporu. Kdo jedná jinak, je ničema. Je třeba ho pověsit a uvázat mu ceduli: ‚Zde visí zrádce!‘“ O tři dny později ve výnosu velitelům válečného námořnictva požadoval, aby podle „vůdcova“ příkazu bojovali „až do konce“: „To znamená zvítězit, nebo padnout.“43 Ještě v posledních dnech války poslal Dönitz vojáky námořnictva do beznadějného boje o Berlín.

Dne 15. dubna vydal Hitler zásadní rozkaz pro případ, že se jednotky západních Spojenců a Rudé armády setkají ve středním Německu a rozštěpí říši na dvě části: v „severním prostoru“ měl vrchní velení převzít velkoadmirál Dönitz, v „jižním prostoru“ generál polní maršál Albert Kesselring. Sám pro sebe se Hitler dávno rozhodl, že zůstane v Berlíně a neuchýlí se na Obersalzberg, jak mu radilo jeho nejbližší okolí. Pro inscenaci závěrečného boje jako „heroického zániku“ bylo jeho setrvání v poušti trosek, jak se domníval, nesrovnatelně působivější než odlehlá idyla alpské rezidence.

Odpoledne 21. dubna, kdy už Berlín čelil palbě ruského dělostřelectva, proběhl poslední rozhovor Hitlera s Dönitzem. Ráno 22. dubna opustil velkoadmirál se svým štábem říšské hlavní město a odjel na severozápad. Konvoj postupoval jen pomalu, protože silnice byly ucpané ustupujícími jednotkami wehrmachtu a proudy uprchlíků. Kolem poledne dorazili do cíle: města Plön v Holštýnsku, kde jim vyčlenili několik budov v kasárnách.44 Díky pohyblivým oddílům námořních radistů bylo možné udržet spojení se všemi velitelstvími v „severním prostoru“, ale také v Berlíně. K jednomu z těchto oddílů patřil Siegfried Unseld, pozdější nakladatel a vedoucí vydavatelství Suhrkamp. Roku 1995, padesát let po skončení války, vzpomínal: „Přes naše vysílače se posílaly rozhodující zprávy posledních válečných dní. Bylo mi dvacet, dosáhl jsem služební hodnosti svobodníka, tři roky jsem sloužil jako námořní radista na válečných frontách a nyní obdržel pokyn, abych při práci použil nové, dosud nepoužité kódy a jimi pak šifroval nebo dešifroval radiogramy pro Dönitze či od něj.“ Jeho radiostanice tak byla i první, jež v podvečer 30. dubna přijala Bormannův telegram, který stanovil Dönitze Hitlerovým nástupcem.45

Poté co se velkoadmirál vzpamatoval z prvotního překvapení, ještě téhož večera si k sobě zavolal Heinricha Himmlera, jejž zrovna toho odpoledne vyhledal v Lübecku. Rozhovor proběhl kolem půlnoci. Říšský vůdce SS se objevil v doprovodu šesti ozbrojených esesmanů, jako by chtěl dát najevo, že je třeba s ním počítat coby s mocenským faktorem. Dönitz sám, věříme-li jeho vzpomínkám, měl preventivně „po ruce odjištěnou pistoli skrytou mezi papíry“. Dal Himmlerovi přečíst Bormannův radiogram a pozoroval proměnu jeho obličeje: „Byl na něm znát (…) velký údiv, ba zděšení. Jako by se mu zhroutila naděje. Velice zbledl. Vstal, uklonil se a řekl: ‚Nechte mě být ve vašem státě druhým mužem.‘“46 Dönitz na tuto nabídku očividně zareagoval vyhýbavě. Himmler stále ještě disponoval značnými silami SS a policie a nešlo vyloučit, že Bormannův telegram neuzná a nástupcem se prohlásí sám. Dönitzovi proto záleželo také na tom, aby si zajistil podporu wehrmachtu. Pozdě večer 30. dubna uložil svému pobočníkovi Walteru Lüddemu-Neurathovi, aby na následující den pozval do Plönu šéfa vrchního velení wehrmachtu generála polního maršála Wilhelma Keitela a náčelníka operačního štábu wehrmachtu generálplukovníka Alfreda Jodla.47 Jak se věci nakonec vyvrbí, bylo na sklonku dne ještě zcela nejisté.

1. května 1945

Boje v Berlíně pokračovaly i po Hitlerově smrti se stále stejnou divokostí. „Rozednívalo se a začínal 1. květen (…),“ vzpomínal plukovník Hans Refior, který se spolu se svým štábem opevnil v komplexu budov Bendlerblock. „Od brzkého rána až do pozdního večera se nad městem valil hřmot děl, duněly údery granátů, z trosek a zbytků domů bubnovaly kulomety a vzmáhající se a utichající palbou vytvářely děsivý hudební doprovod k významu dne.“1

Ve 3.50, ještě v noci, se v Tempelhofu na adrese Schulenburgring 2, kde přebýval generálplukovník Vasilij Čujkov, velitel sovětské 8. gardové armády, objevil generál Hans Krebs v doprovodu plukovníka Theodora von Dufvinga a tlumočníka. S významným výrazem ve tváři prohlásil: „Vy jste první cizinec, který se dovídá, že dne 30. dubna nás Hitler dobrovolně opustil; ukončil svůj život sebevraždou.“ Čujkov vzal tuto senzační zprávu na vědomí se zdánlivou lhostejností: „Víme to,“ zalhal. Nato Krebs přečetl Goebbelsův dopis vrchnímu veliteli sovětských bojových sil. V něm se potvrzovalo, že si Hitler 30. dubna v 15.30 vzal život a v závěti předal vládní moc velkoadmirálu Dönitzovi, Goebbelsovi a Bormannovi. Goebbels uvedl, že má coby nový říšský kancléř plnou moc kontaktovat sovětské vedení, aby zahájil vyjednávání mezi oběma mocnostmi, jež utrpěly největší válečné ztráty.2

Krebsovou misí navázal Goebbels na myšlenku, kterou od podzimu 1943 opakovaně, ale marně předkládal Hitlerovi: pokusit se o dosažení separátní dohody se Stalinem, aby snad přece jen vyvázli z války bez větších šrámů.3 Doufal přitom, že se střet zájmů mezi západními Spojenci a jejich nepřirozeným partnerem bude stále vyostřovat a sovětské vedení by samo mohlo projevit ochotu se od protihitlerovské fronty odchýlit. Pakliže se po „vůdcově“ smrti vůbec ještě na poslední chvíli nabízelo nějaké východisko, pak – věřil Goebbels – spočívalo v dohodě se Sovětským svazem. Večer 30. dubna, poté co byly mrtvoly Hitlera a jeho ženy spáleny a ostatky zakopány, se v Hitlerově pracovně v bunkru konala dlouhá porada, které se kromě Goebbelse a Bormanna účastnili armádní činitelé Krebs, Burgdorf a Weidling, viceadmirál Hans-Erich Voss, vyslanec Hewel a říšský vůdce mládeže Axmann. Bylo rozhodnuto, že vyjednávání povede náčelník generálního štábu Krebs, protože coby někdejší člen vojenské komise v Moskvě ovládal ruský jazyk.

Trvalo hodnou chvíli, než navázali telefonické spojení s Čujkovovým velitelským stanovištěm a sjednali místo a čas přechodu parlamentářů na sovětskou stranu.4 Goebbels nervózně pochodoval operační místností sem a tam. „Zatímco dříve se tu nesmělo kouřit, teď si připaloval jednu cigaretu od druhé,“ vylíčil Artur Axmann. „Tu a tam zahvízdal některou ze svých nejoblíbenějších písní z dob bojů.“5 Zbytek osazenstva si krátil čas kávou, kořalkou a dlouhými rozhovory o tom, zda také spáchat sebevraždu, nebo se odvážit z bunkru uniknout. Po Hitlerově smrti jako by se prolomila kletba. Najednou jako by se z jeho satrapů, kteří dosud bezvýhradně plnili i poslední „vůdcovy“ příkazy, stali „opět samostatně jednající a myslící lidé“, konstatovala zpětně Traudl Jungeová.6

Krebs, Dufving a tlumočník se na obtížnou cestu berlínskými troskami vydali až krátce po půlnoci. Na sjednaném místě přechodu je obklopili rudoarmějci, kteří je přes několik stanovišť zavedli k Čujkovovu hlavnímu stanu.7 V jaké náladě sovětský generál německé parlamentáře přijal, popsal ve svých pamětech: „Ať si jen nemyslí, že máme krátkou paměť a že jsme zapomněli na ty miliony povražděných lidí a desítky milionů vdov a sirotků. Že jsme zapomněli na šibenice a katany, na Majdanek a na ostatní koncentráky smrti!“8

Po přečtení Goebbelsova dopisu předal Krebs svou plnou moc k vyjednáváním a opis Hitlerovy závěti se seznamem jmen nové říšské vlády. V následujících vyjednáváních proti sobě stanuly dvě ostře vyhraněné pozice: německý náčelník generálního štábu nabídl z Goebbelsova pověření okamžité příměří, aby se členové kabinetu jmenovaní Hitlerem, v čele s Dönitzem, mohli sejít v Berlíně a poradit se o situaci. Teprve ve druhém kroku se mělo se Sovětským svazem začít vyjednávat o kapitulaci německých bojových sil.

Generál Čujkov ihned poznal, že Němci chtějí především získat čas, aby vrazili klín mezi Sovětský svaz a jeho spojence. Bez okolků prohlásil, že v úvahu nepřichází ani příměří, ani separátní vyjednávání, nýbrž jen bezpodmínečná kapitulace, a sice současně i vůči USA a Anglii.9

O přestávce zavolal Čujkov maršálu Georgiji Žukovovi, vrchnímu veliteli 1. běloruského frontu, aby ho zpravil o stavu věcí. Žukov poslal na Čujkovovo bojové stanoviště v ulici Schulenburgring svého zástupce, generála Vasilije Sokolovského, a následně informoval Stalina telegramem, který do Moskvy dorazil v 5.05, že podle sdělení generála Krebse Hitler spáchal sebevraždu.10 O něco později navázal se Stalinem v jeho letním sídle u Moskvy i telefonické spojení. Sovětský diktátor ještě spal a vyrušení ho zjevně podráždilo. „Tak už dohrál, darebák! Škoda, že se nám nepodařilo dopadnout ho živého,“ tak údajně zprávu okomentoval. Důrazně Žukovovi ještě jednou připomněl, že ani s Krebsem, ani s ostatními německými vyslanci se nesmí vyjednávat o ničem jiném než o bezpodmínečné kapitulaci.11

Právě k tomu však němečtí vyjednávači neměli oprávnění. Rozhovory se nehnuly z místa, a tak se v ranních hodinách 1. května rozhodlo, že plukovník von Dufving a tlumočník se mají vrátit do říšského kancléřství, aby Goebbelsovi podali průběžnou zprávu. Šel s nimi jeden sovětský major. Cestou na skupinku začali střílet esesmani, přičemž majora těžce zranili. Trvalo další hodiny, než Dufving dorazil do bunkru říšského kancléřství a vyřídil, že sovětská strana trvá na okamžité bezpodmínečné kapitulaci. Goebbels zakřičel, že na to „nikdy, nikdy“ nepřistoupí.12

Mezi 13.00 a 14.00 se vrátil i Krebs, vyčerpaný dvanáctihodinovým vyjednávacím maratonem, a potvrdil kompletní selhání své mise. Goebbels se znovu rozhořčil: „Těch pár hodin, kdy ještě budu žít jako německý říšský kancléř, nevyužiji k tomu, abych připojil svůj podpis pod kapitulační listinu.“13 Pro všechny, kdo nebyli ochotni následovat Goebbelse a jeho rodinu a také spáchat sebevraždu, nastal čas příprav na opuštění bunkru.

▬

V 1.22, v noci na 1. května, když už byl generál Krebs na cestě k Čujkovovu bojovému stanovišti, poslal velkoadmirál Dönitz do říšského kancléřství radiogram. Předpokládal, že Hitler ještě žije, a opět ho vášnivě ujistil o své nezlomné loajalitě: „Můj vůdce, má věrnost k Vám bude bezpodmínečná. Podniknu proto cokoli, abych Vás v Berlíně s pomocí posil osvobodil. Když mě osud přesto donutí stanout v čele Německé říše coby Vámi určený nástupce, povedu tuto válku vstříc konci tak, jak si žádá jedinečný hrdinský boj německého národa.“14 Text telegramu navrhl ministr zbrojního průmyslu Albert Speer.15 Ten se poté, co 23. dubna naposledy letěl navštívit Hitlera do boji zmítaného Berlína, rovněž uchýlil do „severního prostoru“. Byl tedy také přítomen, když večer 30. dubna dorazila do Plönu Bormannova zpráva, že velkoadmirál se má stát Hitlerovým nástupcem. V tomto okamžiku Speer ještě nevěděl, že ho Hitler v závěti sesadil z pozice ministra zbrojního průmyslu a na jeho místo jmenoval jeho starého konkurenta Karla-Otto Saura – odplata za to, že „vůdcův“ někdejší favorit se v posledních měsících války zdráhal bez odporu provádět diktátorovy ničivé rozkazy.16

Dopoledne v 10.53, když generál Krebs ještě vyjednával s Čujkovem, dorazil do Plönu druhý Bormannův radiogram: „Závěť v platnosti. Přijedu za Vámi co nejrychleji. Do té doby podle mého mínění odložit.“17 Výslovně nepadlo, že je Hitler po smrti, ovšem z formulace „závěť v platnosti“ bylo možné usuzovat, že už není mezi živými. Ohledně okamžiku a způsobu smrti však Bormann Dönitze nadále nechával v nejistotě. Očividně už byl v tuto chvíli přesvědčen, že vyjednávání se Sověty k žádnému výsledku nepovedou. Připravoval se tedy na to, že se nějakým způsobem vydá do Plönu, aby převzal svůj nový úřad „ministra strany“ v Dönitzově vládě. Zatímco Goebbels nenechal nikoho na pochybách, že chce zůstat v Berlíně a ukončit zde svůj život, Bormann byl rozhodnutý zachránit si kůži a nadále hrát důležitou politickou roli.18

Poté co se generál Krebs vrátil a potvrdilo se definitivní selhání separátní dohody se Sověty, neviděl už Goebbels žádný důvod, proč v Bormannově hře na schovávanou pokračovat. Ve třetím radiogramu, který odešel z říšského kancléřství ve 14.46 a do Plönu dorazil v 15.18, Dönitzovi konečně nalil čistého vína: „Vůdce skonal včera v 15.30. Závěť z 29. 4. vám svěřuje úřad říšského prezidenta, říšskému ministru dr. Goebbelsovi úřad říšského kancléře, říšskému vedoucímu Bormannovi úřad ministra strany, říšskému ministru Seyßi-Inquartovi úřad říšského ministra zahraničí. Závěť byla na příkaz vůdce vynesena z Berlína Vám, polnímu maršálu Schörnerovi a k zajištění pro veřejnost. Říšský vedoucí Bormann se pokusí za Vámi dorazit ještě dnes, aby Vás informoval o situaci. Jak a kdy se o tom dozví vojsko a veřejnost, je na Vás.“19

Poté co se nyní Dönitz ujistil o Hitlerově smrti, necítil se už zavázán slibem věrnosti, a proto také odmítl nechat si poroučet ve volbě nejbližších spolupracovníků. Přikázal tedy svému pobočníkovi Lüddemu-Neurathovi, aby Goebbelsův radiogram držel v naprosté tajnosti. Zároveň nařídil Bormanna a Goebbelse zatknout, pokud by se v Plönu objevili. Tak to alespoň Dönitz a Speer shodně vylíčili ve svých pamětech.20

Už 30. dubna velkoadmirál uvažoval, koho by do svého kabinetu mohl jmenovat ministrem zahraničí. Zprvu se rozhodl pro Konstantina von Neuratha, který pozici zastával už v obou prezidentských vládách Výmarské republiky a poté v Hitlerově vládě do roku 1938. Nabídka se však k Neurathovi nedostala – v posledních týdnech války se totiž spolu s manželkou a zetěm Hansem-Georgem von Mackensenem, někdejším státním tajemníkem na ministerstvu zahraničí, stáhl na odlehlou loveckou chatu ve Vorarlbersku. Tam ho 6. května zatkla francouzská jednotka. Usedlost obklíčil „houf trpasličích afrických vojáků“ a oba muži měli jen čtvrthodinu času, aby se převlékli a sbalili si batoh, stěžovala si Neurathova žena. „Loučení bylo velmi těžké, ale drželi jsme se statečně. Tahle chátra nás nesmí vidět ve slabé chvíli!“21

Pátrání po bývalém ministru zahraničí nepřineslo žádný výsledek, a tak se Dönitz obrátil na jeho nástupce Joachima von Ribbentropa, přebývajícího nedaleko Plönu, a zeptal se, jestli mu není o místě Neurathova pobytu něco známo. Ribbentrop, který nevěděl, že Hitler s ním už v závěti nepočítá a namísto něj stanovil novým ministrem zahraničí dosavadního říšského komisaře pro Nizozemsko Arthura Seyße-Inquarta, trval na osobním rozhovoru s velkoadmirálem. Ten proběhl 1. května pozdě večer. Jako už dříve Himmler mu i Ribbentrop nabídl své služby, ale Dönitz se vykroutil. „Přijde mi příliš hloupý,“ vyjádřil se údajně.22 Místo toho se rozhodl pověřit úřadem ministra zahraničí hraběte Lutze Schwerina von Krosigka, který se rovněž uchýlil do „severního prostoru“. Dlouholetý říšský ministr financí, jenž od Papenova „kabinetu baronů“ z roku 1932 přestál všechny změny vlád a Hitler ho navíc potvrdil v závěti, se Dönitzovi jevil jako politicky méně kompromitovaný odborník, s nímž by se daly snáze navázat kontakty s nepřátelskými mocnostmi. Dönitz chápal, že na postu ministra zahraničí „nelze sklízet vavříny“, ale potřeboval „muže, který mu v nadcházejících rozhodnutích bude politicky radit“. Schwerin von Krosigk si vyžádal čas na rozmyšlenou a 2. května projevil ochotu se nabízeného úřadu ujmout.23

Původně chtěl Dönitz vyměnit i šéfa vrchního velení wehrmachtu. Toho dosavadního, Wilhelma Keitela, kterému se kvůli servilnímu chování k Hitlerovi přezdívalo Lokajtl, měl nahradit polní maršál Erich von Manstein, jemuž dal diktátor koncem března 1944 vale. Avšak poté, co Alfred Jodl prohlásil, že by v takovém případě nebyl k dispozici jako náčelník operačního štábu wehrmachtu, zůstal velkoadmirál u dosavadního velení.24

Okamžitá bezpodmínečná kapitulace na všech frontách však i Dönitzovi připadala nepřípustná. Svůj hlavní úkol naopak viděl v tom, že bude nějakou dobu pokračovat ve válce na východní frontě, aby co nejvíce vojáků a uprchlíků vymanil z dosahu Rudé armády. Právě k dosažení tohoto cíle se chtěl na druhou stranu pokusit co nejrychleji ukončit bojové akce na západě. Při tom Dönitz nejprve ani zde nepomýšlel na bezpodmínečnou kapitulaci všech bojových sil, nýbrž na sérii částečných kapitulací jednotlivých armádních skupin.25 Tento úmysl vyjádřil i v rozhlasové řeči k německému obyvatelstvu večer 1. května, v níž veřejnost poprvé informoval o Hitlerově smrti.

Mezi 21.00 a 22.25 říšský vysílač v Hamburku spolu s vedlejšími vysílači ve Flensburgu a Brémách třikrát oznámil, že bude následovat důležitá zpráva, a v mezičase pokaždé zazněly úryvky Wagnerových oper Tannhäuser, Zlato Rýna a Soumrak bohů a Brucknerovy Symfonie č. 7. Pak hudba náhle utichla, ozvalo se víření bubnů a hlasatel vzrušeně promluvil: „Z vůdcova hlavního stanu přišla zpráva, že náš vůdce Adolf Hitler dnes odpoledne na svém velitelském stanovišti v říšském kancléřství, poté co až do posledního dechu bojoval proti bolševismu, padl za Německo. 30. dubna jmenoval svým nástupcem velkoadmirála Dönitze.“26 Německá veřejnost tedy úmyslně dostala nesprávné informace nejen ohledně času, ale také ohledně okolností Hitlerovy smrti. Mělo se tak zatajit, že se diktátor sebevraždou vyvlekl ze zodpovědnosti.

Dönitz také neopomněl dodatečně heroizovat nesmyslné oběti vojáků a civilistů ve zločinecky zosnované válce: „To, čeho bojující německý lid v zápase této války dosáhl a co vytrpěl pro vlast, je v dějinách jedinečné.“ Slíbil, že „statečným ženám, mužům a dětem“, bude-li to v jeho moci, vytvoří „snesitelné životní podmínky“, a na závěr se dovolával podpory Všemohoucího: „Když učiníme, co je v našich silách, ani Bůh nás po všem tom utrpení a obětech neopustí.“

▬

▬

▬

▬

▬