Zločin v době pandemie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdaléna Červinková

Zločin v době pandemie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Magdaléna Červinková, 2021

Obálka © Romana Indrová Semelková, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7650-449-3

ISBN e-knihy 978-80-7650-622-0 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-623-7 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-621-3 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Velmi děkuji všem přispěvatelům, kteří se nebáli vložit své peníze do knihy již několik měsíců před jejím vydáním. Bez vaší podpory, a to nejen finanční, by má kniha nevyšla.

Mimo oficiální informace, podkreslující zachycené období, jsou postavy i situace v knize zcela dílem autorčiny fantazie a podobnost s reálnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Prolog

Pátek, 16. srpna 2019

„Do prdele, děláš si ze mě srandu?“ Bernard Douba, který svůj příchod umocnil hlasitým přibouchnutím dveří, prošel do své kanceláře, aniž by věnoval pohled sekretářce sedící za pracovním stolem v předpokoji. „Tak pokud bych to od tebe nepotřeboval nutně, tak ti ty vole ani nevolám.“

Sylvie Trsková pracovala u poslance Douby již přes pět let, takže věděla, že se její šéf po ukončení hovoru opět uklidní.

„Hele, vole, věc se má tak, loni jsi potřeboval s něčím helfnout ty a já taky nehledal důvody, proč ti kurva nevyhovět, tak si laskavě přestaň vymýšlet a prostě to udělej. Nasrat mě snad nechceš, ne?“ a hovor ukončil, aniž by čekal na odpověď. „Kretén jeden!“ vztekle odhodil mobil na stůl.

Sylvie se zhluboka nadechla a vešla do místnosti, kde si Bernard právě naléval dvojitého panáka whisky. „Á, Sylvie. Aspoň, že vy mi problémy neděláte.“

„Dobrý den, pane poslanče. Já…“

„Vám to dneska sluší. Nové šaty, že? Ale moc smutné, nezdá se Vám?“ Bernard, posadiv se k masivnímu psacímu stolu, přejel zkoumavým pohledem siluetu Sylvie v tmavě modrých šatech a svou pozornost přesměroval ke skleničce s alkoholem.

„Smutné? Myslíte, že jsou moc tmavé?“ zachytila svou postavu v zrcadle Sylvie.

„Cože? Říkala jste něco?“ Bernard se podíval na sekretářku.

„Já jen… Omlouvám se. V salonku na vás čeká návštěva, pane poslanče.“

„Návštěva? V pátek? Kdo to sakra zase otravuje? Nemůžete to vyřídit sama? Potřebuju si ještě zavolat, než odjedu domů a na nějaké neohlášené návštěvy nemám čas! A po hovoru s tím debilem ani náladu!“

„Jistě pane poslanče, to nebude problém. Slečna Žárovická vám přinesla zapůjčenou knihu, ale tu může samozřejmě předat i mě,“ dodala urychleně Sylvie, vycítivši možnost zbavit se pro ni tak nesympatické, vlezlé dámské návštěvy.

„Cože? Monika? Slečna Monika? To vyřídím sám. Sylvie, uveďte ji do salónku a přineste nám tam dvě kávy,“ Bernard si sundal sako, kravatu a začal si rozepínat košili, když si uvědomil, že sekretářka pořád stojí na místě. „Copak? Něčemu jste nerozuměla?“

„Ne. Totiž ano. Samozřejmě jsem rozuměla.“

„To je dobře. Jo a vy už pak můžete jít pro dnešek domů,“ dodal za odcházející Sylvií, zapínajíc si knoflíky košile. „Sylvie, počkejte!“

„Ano, pane poslanče?“

„Hoďte ji cestou domů do čistírny,“ ukázal na košili, pohozenou na zem.

„Jistě,“ Sylvie zvedla propocenou košili a cestou ke svému stolu, kde ji složila do papírové tašky, potlačila chuť si k ní přičichnout. „Můžete jít se mnou. Pan poslanec Douba Vás přijme, i když jste přišla neohlášeně. Tady si sedněte a počkejte,“ stroze rozkázala nervózní slečně, aniž by jí věnovala pohled. Monika Žárovická, zaskočená nepřátelským odměřeným chováním sekretářky, se bez řečí nesměle usadila do volného křesla.

„Slečno Moniko, to jste mi udělala při pátku radost, že jste se na mě přišla podívat,“ pronesl sebejistým hlasem vcházející Bernard.

„Dobrý den, pane poslanče. Omlouvám, se, že jsem přišla bez ohlášení. Přinesla jsem Vám jen vrátit vaši knihu,“ vstala, s úctou oběma rukama uchopila starou knihu vázanou v kůži a podávala ji Bernardovi.

„Děkuji. Ale neříkejte mi, že jste ji četla. To bych vám nevěřil.“

„Ano, přečetla. Já…“

„Á, káva,“ přerušil ji Bernard. „Doufám, že si ji se mnou vypijete.“

„Ano, jistě, děkuji,“ Monika šálek silné kávy nedokázala odmítnout, přestože dnes již svou denní dávku vypila.

„Kdepak jsme to přestali. To víte, v přítomnosti krásných žen má pozornost rapidně klesá.“

„U knížky, že jsem ji přečetla.“

„Pravda. Copak na ni říkáte, Moniko?“

„Báječná knížka. Je v ní spousta zajímavých myšlenek,“ pronesla Monika s nepředstíraným zájmem.

„Tak to jste vážně dobrá. Takže nejen krásná, ale i chytrá? Nebezpečná kombinace!“ obdivně ji přejel pohledem a ledabyle dodal: „To já jsem ji jen prolistoval. Na mě byla moc těžká. Textem i vazbou. Pokud se vám tolik líbila, mám ještě druhý díl.“

„Opravdu? Moc ráda bych si ho půjčila. Mám teď víc času, než mi začne semestr.“

Bernard dlouze pohlédl na Moniku a vycítil svou jedinečnou šanci. Tato důvěřivá dívka, studentka Fakulty mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické, se kterou se seznámil, když pracovala na pozici stážistky v Poslanecké sněmovně, mu neustále unikala a zcela ignorovala jeho léty zdokonalené finty, což jej velice popuzovalo.

„Půjčím Vám ho velice rád, Moniko, ale je tu jeden nepatrný problém. Mám ho doma a zítra odjíždím na plánovanou čtrnáctidenní dovolenou na Maledivy, takže si ji pak můžete vyzvednout až koncem měsíce.“ Při plánované odmlce se napil kávy, a bez emocí pokračoval: „Nebo bychom pro knihu mohli zajet nyní. Spolu. Samozřejmě, pokud nemáte na práci něco neodkladného. Třeba rande?“

„Já…“

„A při té příležitosti Vám mohu ukázat i tu zasklenou mapu republiky z roku 1918, o které jsem Vám minule říkal.“

„Ale já dneska nemůžu,“ snažila se nepříliš přesvědčivě vyřčenou nabídku odmítnout. Neskrývaný zájem vlivného politika jí do jisté míry imponoval. I spolužačka, se kterou Monika stáž v Poslanecké sněmovně absolvovala, jí tuto jeho pozornost otevřeně záviděla.

Do Prahy přijela Monika před třemi roky studovat vysokou školu z malého středočeského městečka. Poslední dva a půl roku si studium zkombinovala i s brigádou v knihkupectví, díky níž již nemusela bydlet na vysokoškolské koleji a mohla si platit s nepatrným přispěním rodičů garsonku na sídlišti na periférii. Pravidelné kapesné dostávala od otce. Tajně. Luboš Žárovický svou jedinou dceru nade vše miloval a s jejím odchodem do hlavního města se špatně vyrovnával. Moničina matka, Blanka Žárovická, její stěhování uvítala, neboť ve své sobeckosti předpokládala, že bude opět ve středu zájmu svého muže, jako v počátku jejich vztahu.

„Ale no tak, Moniko, přeci mi nedáte košem. Tak zlá přeci nejste. Po tom všem, co jsem pro vás udělal, mi snad věnujete pár minut, abych se mohl pochlubit s mým vzácným úlovkem někomu, kdo tomu alespoň trochu rozumí. To víte, přátelé, které do svého mládeneckého bytu čas od času pozvu, většinou ani neví, proč byl rok 1918 pro naši republiku tak významným. No tak, nenechte se přemlouvat! Uděláte mi tím velikou radost a já bych si ji po svém velice náročném týdnu opravdu zasloužil.“

Monika vyhodnotila situaci, kdy by si zašla do bytu poslance pro nabízenou unikátní knihu a podívala se při krátké zdvořilostní návštěvě na vzácnou historickou mapu, jako neopakovatelnou příležitost a neochotně přikývla. „Dobře. Ale můžu jen na chvilku.“

„Super. To jste mi udělala opravdu velikou radost. Pojďte, zavoláme si taxi a pak vám odvoz objednám i ode mne, abyste se domů dostala v pořádku. Vím, jak blbě funguje naše hromadná doprava.“

„Račte prosím dál, Moniko, zouvat se nemusíte. Je to tu jen takový pánský kutloch na přespání, ale je v poměrně dobré lokalitě, takže si nestěžuju.“ Monika vešla do vkusně zařízené prostorné místnosti a se zájmem se rozhlédla. Na bílé rozměrné stěně byly rozmístěny zarámované historické mapy, dokumenty i fotografie v úhledné kompozici.

„To je nádhera,“ vydechla obdivně, prohlížejíc si jednotlivé exponáty.

Bernard ji chvíli pozoroval, berouc si ze zabudované vinotéky láhev archivního bílého vína a dvě skleničky, které po nalití přinesl k Monice, přičemž cestou zapnul CD s nevtíravou hudbou.

„Já ale opravdu musím jít. Nezlobte se.“

„Ale Moniko, ještě vám musím dovyprávět tu historku z jednání s kolegou z Islandu. Na chviličku se tu se mnou posadíte, ochutnáte moje nejlepší víno, které jsem otevřel pouze na vaši počest a vy budete mít alespoň co vyprávět po prázdninách svým méně šťastným kamarádkám,“ mrknul na postávající dívku, která si nabízenou skleničku rezignovaně převzala, a posadil se do jednoho z pohodlných kožených křesel.

„To Vám byla legrace. Představte si, že první den pobytu, kdy jsme se s kolegou pouze navzájem představili, jsme po skončení jednání propustili tlumočníka a já jsem byl pozván na rodinnou tradiční večeři k němu domů. Samozřejmě jsem přijal, protože nevidím nic špatného na přátelské návštěvě, jako vy, a pak jsem tři dlouhé hodiny seděl u obrovského jídelního stolu snad s půlkou městečka a nerozuměl jsem ani slovo z toho jejich brebentění. Z nudy jsem vypil, co mi bylo nabídnuto, a po zbytek služební cesty mi bylo tak zle, že jsem nevnímal, co se kolem mě děje.“

Monika se usmála, posadila se a decentně usrkla ze své skleničky. „Oni nemluvili anglicky?“

„Pouze když mluvili se mnou, ale já anglicky moc neumím. Na co taky, když máme tlumočníky, ne? Jo a teď to nejlepší. Když jsem přijel zpátky do Čech a měl jsem referovat o proběhlé služební cestě. Co Vám budu povídat, musel jsem zapojit celou svou fantazii, abych nevypadal jako blbec.“

„Já neumím lhát, hned bych na sebe vše pověděla. Na mně totiž lež každý hned pozná.“

„Prosím vás, to byste se taky naučila. V mé pozici to ani jinak nejde. Chce to jen cvik. Slečno Moniko, já jsem opravdu děsný hostitel, vždyť jsem Vám nenabídnul ani nic k jídlu,“ vstal a přes mírné protesty Moniky neuměle naservíroval na konferenční stolek sýry, oříšky a olivy. „Ještě jste mi nepověděla nic o vašich plánech na zbytek prázdnin. Pojedete někam za sluníčkem k moři? Potřebovala byste se trochu opálit.“

„Ne. Nepojedu. Mám domluvenou brigádu.“

„Ale to je škoda si prázdniny tahle kazit, ne?“

„Musím si vydělat co nejvíce peněz, abych o semestru měla čas především na studium.“

„Teda, vy jste zodpovědná. To já nikdy moc nebyl. Mě učení moc nebavilo.“

Monika se zasmála a s rozpaky se zeptala: „Nezlobte se, je mi to trapné, ale potřebovala bych si odskočit.“

Bernard gentlemansky vstal a pohybem ruky ji nasměroval do požadované místnosti, z konferenčního stolku vzal obě dopité skleničky a v kuchyni je opět naplnil. Pouhý okamžik dělil jeho šílený nepromyšlený nápad od uskutečnění. Ze zadní části šuplíku na koření vytáhl jednu ze svých speciálních lahviček a po odšroubování vhodil tabletu Extáze do skleničky a zručně ji promícháním rozpustil.

Monika se vrátila zpět a ani se už nesnažila nabízenou skleničku odmítnout. Pak si zavolám taxi, abych nemusela jezdit v tomto stavu domů metrem, projelo Monice ještě před totálním výpadkem myšlenek hlavou.

Bernard vzal její bezvládné tělo do náruče a přemístil ho do své ložnice, kde ji bez výčitek surově znásilnil, načež vyčerpaně usnul.

Před svítáním se dezorientovaná Monika probudila vedle chrápajícího Bernarda a pohledem na své nahé tělo, roztrhané šaty potřísněné krví a Bernarda zhodnotila předešlou noc, aniž by si cokoliv pamatovala. Rychle si na sebe oblékla Bernardovu pohozenou košili a kalhotky, které jako jediné přežily běsnění předešlých hodin bez dramatické újmy, popadla svou kabelku a s botami v ruce se vypotácela na potemnělou chodbu domu. Utíkala liduprázdnou ulicí a neustále se otáčela, aby překontrolovala, zda není pronásledovaná. Mávnutím ruky zastavila první taxi, které ji cestou míjelo, a nechala se zavést do svého bytu, kde se přes dvě hodiny sprchovala, nemohouc se zbavit pocitu špinavého těla. Poté se vyčerpaně sesunula do své postele a usnula.

1. kapitola

Pátek, 7. února 2020

JUDr. Prokop Holý, úspěšný právník středního věku, se probudil jako každý den v 6.30. Ranní rituál jej po půlhodinovém běhu v přilehlém parku a relaxační zasloužené sprše přivedl v 8.11 k notebooku, který mu při vydatné snídani poskytoval nové informace.

Prokop si vychutnával první přísun kofeinu a četl aktuální zprávy: Čínské úřady zapojily do monitorování, zda obyvatelé dodržují všechna nařízení spojená s šířením koronaviru, i drony. Přesto však počty nakažených neustále dramaticky rostou. V zemi již přes 31 000 nakažených a 636 mrtvých. Nemoci podlehl i úřady pronásledovaný lékař, který na vir poprvé upozornil. V České republice jsou již roušky s nanovlákny beznadějně vyprodané. Vlivný nadějný poslanec strany PIN (Protikorupční Informovanost Národa) Bernard Douba kvůli údajnému znásilnění stíhán nebude!

Poslední zpráva zaujala Prokopa především kvůli osobní zaangažovanosti.

Poslanec Bernard Douba (47) byl po více jak pěti měsících zcela zproštěn obvinění kvůli údajnému znásilnění, potvrdil žalobce Felix Sova. Vyšetřovatelům se nepodařilo prokázat obvinění Moniky Žárovické (23), která se 27. 8. 2019, po deseti dnech od inkriminované události, obrátila na policii s tím, že byla B. Doubou dne 16. 8. 2019 znásilněna v jeho bytě na Praze 1. Vypověděla, že z dobrovolné přátelské návštěvy v bytě poslance B. Douby, kde vypila dvě skleničky vína, si nepamatuje nic až do bolestivého procitnutí v posteli v ranních hodinách, kde oba leželi nazí. Z místa činu se snažila co nejrychleji odejít a protože své věci našla roztrhané a špinavé, použila na zemi pohozenou košili pana poslance a přivolaným taxíkem odjela do svého pronajatého bytu na Praze 9, kde se psychicky složila. Šokem z prožitého traumatu obhajovala prodlení návštěvy na policejní stanici i okamžitou likvidaci všech inkriminovaných předmětů.

Bernard Douba se bránil nařčení argumentací, že studentka Fakulty mezinárodních vztahů Vysoké školy ekonomické M. Žárovická do něj byla, od svého nástupu na pozici stážistky v Poslanecké sněmovně, zamilovaná a proto jej neustále pod různými záminkami kontaktovala. Dne 16. 8. 2019 ji bez vedlejších úmyslů pozval k sobě do bytu, kde si chtěla naléhavě vypůjčit jeho knihu a jelikož se k němu chovala velice koketně a vyzývavě, po dvou vypitých skleničkách jejímu šarmu podlehl a vyspal se s ní. Celý proběhlý večer označil zcela dobrovolným, oboustranně uspokojivým a ukončený přátelským rozchodem, kdy se odcházející Monika laškovně oblékla do jeho nové luxusní košile, která svou délkou odpovídala na její postavě minišatům.

Prokop rozmrzele zaklapnul víko notebooku a dopil studenou kávu. O kauze vlivného poslance Douby byl samozřejmě detailně informován, jelikož se jednalo o jeho nejlepšího kamaráda z dětství. Již od školky tvořili Prokop s Bernardem nerozlučnou dvojici, ve které byl Prokop ten chytrý a zodpovědný a Bernard průbojný a všehoschopný. Jejich tandem se stal vůdcovskou základnou party kluků, která se okolo nich postupem času vytvářela. Jejich nerozlučné, oboustranně výhodné přátelství trvalo do čtvrtého ročníku gymnázia, kdy se po přijetí na vysokou školu jejich společná životní cesta rozdělila. Studijní cílevědomý Prokop byl přijat na právnickou fakultu Univerzity Karlovy, kterou po výjimečně úspěšném absolvování studia zakončil státní rigorózní zkouškou v oboru obchodní právo a byl přijat v renomované advokátní firmě Bernardova otce Antonína Douby, kde se po dobu své působnosti postupně vypracoval z místa koncipienta až na prestižní místo společníka. Oproti tomu společenský Bernard, byl sice za vydatné pomoci svého vlivného otce přijat na právnickou fakultu Západočeské univerzity v Plzni, ale protože jej zajímaly více dívky, alkohol a večírky, byl z fakulty vyhozen po neúspěšném absolvování druhého semestru. Zklamaný otec jej odmítl nadále podporovat, a tak Bernard nastoupil na ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy jako řadový úředník. Za pár let se vypracoval na vedoucího oddělení, kde si jeho výřečnosti, sklonu upravovat si pravdu podle svého i nezpochybnitelného značného vlivu na lidi všiml i ministr MŠMT Marek Tureš, který Bernarda bez velkého úsilí přesvědčil ke vstupu do politiky. V politické straně ministra Tureše působil přes patnáct let a postupně se propracoval na pozici vlivného krajského lídra. Svou mateřskou stranu neváhal opustit, když mu byla nabídnuta vyšší pozice z nově vznikající strany Protikorupční informovanost národa, ve zkratce PIN. Nabídku bez váhání přijal a stal se hlavní tváří nadcházející volební kampaně. Občané tomuto bezchybně oblečenému a výřečnému mladému muži, který si za uplynulých patnáct let působení v politice nashromáždil majetek za několik milionů, jeho protikorupční emotivní proslovy, ve kterých sliboval vyvést český stát na čistší politickou cestu, bezvýhradně věřili. Zdálo se, že mu tolerují i jeho občasná uklouznutí, kdy byl několikrát nařčen z přechovávání drog, řízení pod vlivem omamných látek i sexuálního obtěžování včetně fyzického napadení. Popravdě věřili především jeho ženě Patricii, zakladatelce fondu na podporu nadaných dětí ze znevýhodněných rodin, která, kdykoliv bylo třeba, svým emotivním projevem vyjádřila svému muži podporu a lítost nad jeho neustálým mediálním nepravdivým napadáním, který má vliv nejen na něj, ale především na ni jako slabou nevinnou ženu. Bernard s její pomocí počítal, aniž by si uvědomil, do jak těžké situace svou ženu, pro kterou bylo neustále těžší lživé, pečlivě naučené věty před novináři říkat, staví. Zcela sobecky totiž předpokládal, že na bezmeznou loajalitu své právoplatné ženy má legitimní právo.

Prokop vešel do své prostorné vinohradské kanceláře následován sekretářkou Rút, cílevědomou mladou ženou, se kterou tvořili sehranou dvojici již přes deset let, kdy posledních sedm let jejich přátelský pracovní vztah přerostl k oboustranné spokojenosti ve vztah nárazově milenecký. Rút samozřejmě tajně doufala, že se postupem času jejich schůzky posunou do závaznější roviny s nastavenými pravidly.

„Prokope?“ opatrně začala minulý týden při společném obědu diskuzi.

„Ano?“

„Ty víš, že mi to takhle nevyhovuje, viď?“

Prokop se na svou partnerku podíval přes stůl: „Vím, ale víc ti bohužel nabídnout nemůžu.“

„Nemůžeš nebo nechceš?“ Rút si byla vědoma, že jí její zbytečně ostrá reakce nepomůže, ale už bylo pozdě.

„Nemůžu,“ zopakoval bez emocí Prokop.

„Promiň, já vím,“ omluvila se Rút a věnovala pozornost opět své porci jídla, snažíc se zformulovat následnou informaci tak, aby na Prokopa účinkovala podle jejích vysněných představ. „Přijala jsem pozvání na schůzku. Na schůzku s mužem.“

„Opravdu? To je dobře.“

„Seznámili jsme se na internetu. Na fotkách vypadá sympaticky.“

„Přeju ti to. Pokud potřebuješ jít dřív domů, aby ses připravila, není problém.“

„Tobě to nevadí?“

Prokop se na Rút překvapeně podíval: „Že máš schůzku? Proč by mi to mělo vadit? Počkej, ty si myslíš, že jsem takový sobec, který ti sice nedokáže nabídnout víc, než nezávazný nepravidelný sex a pár exotických dovolených, ale přitom ti bude zakazovat právo na nalezení opravdového vztahu?“ Prokop se Rút podíval do očí a pokračoval: „Já si přeci uvědomuji, že to, co ti nabízím, ti nemůže dlouhodobě stačit,“ a povzbudivě se na ní usmál.

„Hm,“ Rút s obtížemi přemáhala pláč. Prokop byl jedinečný a ona si byla jista, že takového partnera už nemá šanci potkat.

„Doufám, že mi ho představíš,“ dodal Prokop, což byla pro Rút poslední kapka. „Promiň, udělalo se mi nevolno,“ omluvila se a odešla, aby měla dostatek času dát svým vypjatým emocím na toaletě průchod. „Já jsem taková kráva,“ vzlykala.

Prokop se usadil za svůj těžký dřevěný stůl, na který mu byla naservírovaná voda a dnešní noviny s komentářem: „Je na první stránce, prase!“

„Ale no tak, vždyť je to syn Antonína,“ podíval se přes brýle na svou kolegyni, oblečenou v bílé hedvábné blůzce a černé pouzdrové minisukni.

„I Monika?“

„Monika? Která Monika?“