Zbytečné trápení

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Viola Twodová

Zbytečné trápení – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Viola Twodová

ZBYTEČNÉ TRÁPENÍ

Copyright © Viola Twodová, 2024

Ilustrace na obálce © Stock Adobe / chphotography85 a Martin Novotný

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7691-389-9

ISBN e-knihy 978-80-7691-477-3 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-478-0 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-466-7 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Veškeré postavy i děje jsou čistě výplodem mojí fantazie.

Rozhodnutí

„No tak půjdu tedy na gympl, no,“ ukončil jsem debatu se svými rodiči. Jak má člověk ve čtrnácti letech vědět, co bude chtít celý život dělat? Bylo mi to v tuhle chvíli úplně jedno. Měl jsem jiné starosti. Jenže tenhle týden se musela odeslat přihláška. Rozhodl jsem se. Půjdu na gymnázium. Získám tak další čtyři roky na rozmyšlenou. Naštěstí naši nijak neprotestovali. Podepsali jsme přihlášku a já se konečně mohl věnovat daleko zábavnějším věcem.

Chodil jsem totiž už měsíc s Alenou. Byla to ta nejkrásnější holka od nás ze školy. Všichni kluci o ní básnili. A ona si vybrala mě! Dmul jsem se pýchou a náležitě jsem se s ní ukazoval, aby nás všichni viděli. I když ve skutečnosti sbalila ona mě. To jsem samozřejmě nikomu neřekl. Nenápadně jsem si vždy někam stoupnul a ona jako že prošla kolem. Sama začala flirtovat. Trochu jsem dělal drahoty, ale jen tak naoko. Probíhalo to hladce. Chodila do béčka. Pozvala mě na bruslení. A už to jelo.

S klukama jsme si vždycky vyprávěli naše zkušenosti s holkama. Byl jsem v té elitní skupině, která se mohla pochlubit, že s někým chodí. Franta zatím vedl. Vyprávěl nám o líbání a taky prý si už sáhnul na nejedno ženské prso. Záviděl jsem mu. Měl jsem v plánu ho brzy dohnat. Nebylo to teď moc lehké. Viděli jsme se s Alenou buď ve škole nebo někde venku. A tam byla dost zima, takže jsme byli pěkně navlečení. Nemělo cenu něco zkoušet.

V dubnu už se situace začala zlepšovat a květen mi nahrál do karet. Na prvního máje jsem ji vzal pod rozkvetlou třešeň a zkusil líbání. Zároveň jsem zajel rukou k jejímu prsu. Dopadl jsem jak sedláci u Chlumce. Ruku mi okamžitě odtáhla a evidentně o líbání nic nevěděla. Můj jazyk marně lovil něco v její puse. Žádná odezva. To bude tedy dřina, povzdechl jsem si v duchu. Pak už jsem příležitost nedostal. Kdyby to nebyla taková prestiž s ní chodit, vykašlal bych se na ní. Kroužilo kolem mě spoustu holek. Mohl jsem si vybírat.

Nejvíc tedy útočila Květa. Byla z naší třídy. Nebyla škaredá, to ne, ale krasavicí se také nedala úplně nazvat. Byla pihatá a měla vlasy takové nevýrazné barvy, i když hezky dlouhé. Postavu jsem ohodnotil jako průměr. Byla hubená, to ano, ale spíše rovnější typ. Já bych si jí rozhodně nevybral. Jenže ona byla úplně všude, kam jsem se hnul. Začala chodit i do posilovny a také běhat ve stejné časy jako já. Neustále se mi pletla pod nohy. Nicméně jsem jí jasně dával najevo, že já chodím s Alenou. Zatím tedy. Pak se uvidí.

Předsevzal jsem si, že tomu našemu vztahu dám ještě šanci. Franta už hlásil, že měl první sexuální zkušenost. Bylo mu patnáct a té jeho Věře taky, tak prý do toho hned práskli. A já ani pořádná líbačka. Musím s tím pohnout. Sice mi mělo být patnáct teprve v červenci, ale Aleně už bylo, tak by neměl být problém. V červnu jsme měli rozlučku se základní školou, společně s béčkem. Dal jsem si na posilněnou pivo. I Alena si dala nějaké víno. Vytáhl jsem ji ven a znovu zkusil líbání. Ruka mi automaticky vjela pod její sukni.

„Co děláš?“ obořila se na mě.

„Normálka, to, co všichni.“

„Hele, tak tohle ne. Takhle já to nechci.“

„Tak víš co? Mě to s tebou už nebaví. Já chci víc,“ vyjel jsem na ní. Měla slzy v očích.

„Myslíš to vážně?“ položila kontrolní otázku. Vypadalo to, že se každou chvíli rozbrečí. To by mi tak ještě scházelo.

„Ale ne. Jsi bezvadná holka, Alčo. Mám tě rád. Jen si myslím, že si zasloužíš někoho lepšího, než jsem já,“ snažil jsem se to celé uhladit. Hlavně ať se nerozbrečí!

„To máš teda pravdu!“ urazila se a odešla pryč. Oddechl jsem si. Vlastně se mi ulevilo. Byl jsem volný a nemusel jsem nic předstírat. Šel jsem si dát další pivo. Sice jsme to měli ještě zakázané, ale nebyl problém ho koupit. Frantovo starší brácha to pro nás zařídil. Ne, že by mi pivo nějak zvlášť chutnalo, ale to bych před klukama nepřiznal. Seděl jsem a popíjel a chechtal se s ostatními přihlouplým vtipům.

Najednou se vedle mě objevila Květa. Nenápadně se ke mně přibližovala. Už se dotýkala mojí nohy. Smála se všemu, co jsem řekl. Po těch dvou pivech mi připadala docela sexy. Motala se mi hlava. Zvedl jsem se, že půjdu na vzduch. Přitočila se ke mně a najednou jsme byli venku spolu. Sami. Vzala moji ruku a dala si ji jakože na srdce. Ucítil jsem její malá ňadra. Přitiskla se ke mně a začala mě líbat. Byl to velký rozdíl oproti Aleně. Tahle to nedělala poprvé. A sáhnout jsem si mohl, kam jsem chtěl. Zalíbilo se mi to. Pak nás někdo vyrušil. Vrátili jsme se tedy zpátky. Držela mě za ruku. Po večírku jsem ji doprovodil domů a podruhé proběhla pořádná líbačka. Moje sebevědomí znovu narostlo. Co s krásnou Alenou, která je jak ledová královna?! Tohle vypadá mnohem nadějněji.

Od té doby jsme spolu začali chodit. Tedy já jsem jaksi nemusel dělat vůbec nic. Jen jsem souhlasil s tím, že se sejdeme. Květa vše organizovala a vymýšlela zábavu pro nás oba. Bylo to příjemné. A sahat jsem na ní směl do sytosti. Těšil jsem se, že se náš vztah do konce prázdnin posune ještě dál. A ani jsem nemusel čekat tak dlouho.

Na konci července jsem měl narozeniny. Konečně patnáct! Květa mi navrhla výlet k nim na chalupu do Lovosic. Jeli jsme tam jen sami dva. Nedalo mi to moc práce a už jsme byli spolu nahatí v posteli. Akorát trvala na prezervativu. Sama mi ho nandala a pustila mě k sobě. Nebyla panna. Neptal jsem se, kde a jak to dělala dřív. Bylo mi to tak nějak jedno. Naopak jsem byl rád, že už měla zkušenosti. Pro mě to bylo poprvé.

Zkusili jsme to za ten víkend celkem třikrát. Cítil jsem se jako mistr světa. Hned v patnácti jsem to dokázal! Kdo je na tom lépe? Ušklíbl jsem se pro sebe. Byl to dobrý tah, vyměnit ji za Alenu. Na tu už jsem si pomalu ani nevzpomněl. Stejně jsem s ní chodil jen proto, že mi ji ostatní kluci záviděli. A teď mohli závidět ty zkušenosti. Moje prestiž letěla vzhůru, tím jsem si byl jistý.

Po víkendu jsme se vrátili do Prahy. Bylo jasné, že v intimnostech budeme pokračovat i tady. Květa se nebránila. Jezdili jsme na odlehlá místa. Nakoupil jsem kopici prezervativů a tak jsem mohl souložit do sytosti bez problémů.

Gymnázium

Po prázdninách jsme přestupovali oba na gymnázium. Nevím, jestli se tam Květa přihlásila kvůli mně, nebo také sama chtěla. Každopádně dala jasně najevo, že na střední školu jdeme spolu. Bylo to pro mne pohodlné. Skutečně jsem nemusel pomalu hnout prstem a ona kolem mě lítala. Co jsem nadhodil, snad už dopředu splnila.

Jenže pak jsem „JI“ potkal. Šel jsem první den do školy dost brzy. Chtěl jsem získat prestižní místo úplně vzadu. Stál jsem před naší třídou a „ONA“ se najednou zjevila na schodech. Zaskočilo mě to. Nic podobného jsem dosud nezažil. Stoupala nahoru a mě se tajil dech. Do vlasů ji svítilo sluníčko, takže vypadaly nazrzlé. Nevím, čím mě tak zaujala. Nestihl jsem si ji prohlédnout. Prostě celkové vzezření, ta chůze a naprostý klid mě fascinovaly. Nemohl jsem z ní spustit oči. A zřejmě jsem nebyl jediný. Viděl jsem jiného kluka, jak na ni zírá. Ten pak šel a jakoby do ní nechtěně vrazil. Evidentně měl v plánu se s ní seznámit. Chtěl jsem se k ní rozběhnout a pomoct jí na nohy.

„Ahoj, miláčku,“ zastínila mi výhled Květa. Vlepila mi pusu a já na ni zůstal koukat jak na někoho cizího. „Držíš mi místo? To je perfektní,“ pokračovala v monologu. Vzpamatoval jsem se.

„No, jestli chceš sedět až vzadu?“ připustil jsem. Odvedla mě do třídy a já ji tedy nechtěně vedl k zadní lavici, kde jsem měl už svoje věci. Byl jsem naštvaný, protože jsem nemohl sledovat svůj objev. Do které třídy asi půjde? Musím tam zpátky, problesklo mi hlavou. Otočil jsem se a vtom jsem ji uviděl, jak vešla k nám do třídy. V duchu jsem zajásal. Jsem já to ale šťastlivec! Na vteřinu se naše pohledy setkaly. Měl jsem pocit, že se také zarazila? Okamžitě jsem se začal hlasitě smát a vyprávět něco na celou třídu. Musel jsem na sebe strhnout její pozornost. Výsledek byl jaksi opačný. Otočila hlavu a už se na mě nepodívala. Sedla si do první lavice uprostřed k nějaké naprosto nezajímavé holčině. Nevadí. Je tady!

Do třídy vešla naše třídní. Začala představovací hodina. Neustále jsem měl nutkání na sebe upozorňovat. Pokaždé, když se představovala holka, vtipně jsem to komentoval. Pak došla řada na ni. Tedy nejdříve na její sousedku.

„Milada Černá,“ řekla holčina, co seděla vedle ní.

„A kdepak máš bílou?“ okomentoval jsem to. Jen tak napůl hlasitě. Kluci se přidušeně smáli.

„Světlana Míková,“ představil se můj objev.

„Černá Světluška!“ Vyprskl jsem dřív, než jsem si to stačil rozmyslet. Celá třída se nahlas rozesmála. I mě to připadalo velmi vtipné.

„Klid!“ usměrňovala nás učitelka. „Zas tak moc vtipné to nebylo. Víš co?“ ukázala na mě, „Pojď si vyměnit místo tady s Miladou. Chci tě mít na očích,“ nakázala mi. Brumlal jsem si něco pod fousy a tvářil se neuvěřitelně otráveně. Ve skutečnosti jsem si zavýsknul. Jupí! Jsem naprostý šťastlivec! Daří se mi prostě všechno! Posadil jsem se vedle „své“ Světlušky. Po očku jsem ji pozoroval. Nic. Tvářila se, jako bych byl vzduch. Naprosto mě ignorovala. Znejistěl jsem.

Květa byla strašně naštvaná. Nemohla přijít naší třídní na jméno. Chtěla si na ni jít stěžovat. Uklidňoval jsem ji, aby nebláznila. Šlo přece jen o některé hodiny. Rozhodně jí Světluška nepadla do oka. Asi to bylo vzájemné. Ty dvě se vůbec nebavily. Pro mě to bylo jen dobře. Jenže Světla se nebavila ani se mnou. To bylo divné. Byl jsem zvyklý, že kolem mě holky kroužily, samy mě balily. A tahle? Dělala, jako bych neexistoval. Byl jsem z toho naštvaný a hlavně nejistý. Co to bylo za hru? Začal jsem do ní rýpat a posmívat se jí. Asi byla překvapená. Ale postupně mi moje útoky vracela zpět. A kolikrát to byly skutečně perné údery. Měl jsem co dělat, abych s ní udržel krok. Časem se mezi námi rozpoutala úplná válka. Bylo mi to pořád milejší, než když si mě nevšímala.

Nastoupila jsem na gymnázium. Můj první den ve škole nebyl až tak příjemný. Nikoho jsem tam neznala. Odhodlaně jsem kráčela směrem k naší třídě, když do mě vrazil nějaký kluk. Nemehlo. Upadla jsem. To je tedy začátek, pomyslela jsem si. Hrozně se omlouval a chtěl se seznamovat. Odbyla jsem ho. Nijak mě nezaujal a jestli to měl být pokus o seznámení, tak tedy dost nepovedený.

Vešla jsem do třídy. Moje oči se na moment setkaly s jedním spolužákem. Seděl v úplně zadní lavici. Něčím mě hned zaujal. Na moment jsem měla pocit, že mezi námi probleskla zvláštní energie. Jenže pak se začal nepřirozeně smát a pokřikoval na celou třídu. Uvědomila jsem si, že to byl omyl. Tohle není kluk, se kterým bych chtěla být.

Posadila jsem se do přední lavice k nějaké Miladě. Povídaly jsme si a docela to vypadalo, že bychom si mohly rozumět. Nebude to tak zlé. Jenže třídní ji hned první hodinu přesadila. Kvůli tomu vtipálkovi! Musel si s ní vyměnit místo. Začal mi lézt na nervy. Všechno pořád komentoval. Ostatní se tomu smáli. Hm. No něco možná trochu vtipné bylo, ale ne zas tak moc. Představa, že s ním budu muset sedět v jedné lavici, se mi příliš nezamlouvala. O čem já si s ním tak budu povídat? Vlastně nemám ani chuť. Dělal si legraci z mého jména. Posmíval se mi. Tak proč bych se s ním měla kamarádit? Ach jo. Pěkně mi tedy znepříjemnil hned první den. Neměla jsem ani chuť se na něj podívat. Sice to byl hezký kluk a nevím, čím mě mohl na první pohled tak upoutat, ale to, jak na sebe neustále strhával pozornost a snažil se být neuvěřitelně vtipný, mi bylo protivné.

Bohužel se mi můj úsudek z prvního dne školy potvrzoval čím dál tím víc. Nevšímala jsem si ho. Skamarádila jsem se s Miladou a s tímhle Maxem jsem seděla jen na hodiny naší třídní. Naštěstí na jiné předměty ho ke mně nikdo neposadil. I tak to stačilo. Měli jsme ji asi na tři předměty, takže to bylo dostatečně výživné. Nevím, co jsem mu udělala. Začal se do mě navážet a neustále na mě měl nějaké poznámky. Jakoby se mnou soupeřil. Štvalo mě to. Nejdřív jsem z toho byla dost přepadlá. Nic jsem mu neudělala.

Pomalu jsem ho začala nenávidět. A doma jsem pak brečela. Simon, můj brácha, byl také takový protiva. Nicméně, když mě viděl brečet, projevil se mnou soucit a vyptával se mě, co se mi stalo. Přiznala jsem, že se do mě jeden kluk ze třídy pořád naváží. Poradil mi, abych se nenechala a usadila ho. Prý mi pak dá pokoj. Má jen radost, že se nebráním. Poslechla jsem ho. Začala jsem se připravovat na jeho útoky a některé se mi dařilo úspěšně odrážet.

Ale on nepřestal. Boj pokračoval dál. Každopádně se mi podařilo alespoň to, že do mě přestal neustále rýpat a začal se mnou soupeřit v učení. Kdo přijde s něčím zajímavějším anebo toho bude vědět víc. Bylo to velmi náročné. Musela jsem být neustále ve střehu a připravovat se na každou vyučovací hodinu zvlášť. Také jsem hledala různé zajímavosti, kterými bych ho mohla překvapit. Na druhou stranu mě to motivovalo ke studiu a snadno jsem tak patřila k nejlepším studentům našeho ročníku. Bohužel i Max. Přitom všem bylo jasné, že my dva se nemusíme. Ani nevím, proč jsme spolu celou dobu soutěžili.

Za čas nastal v našem soupeření obrat novým směrem. Světluška už se nedala tak snadno vyvést z míry a já musel přijít s novou taktikou. Začal jsem vyhledávat různé informace a snažil se ji trumfnout v učení. Patřila k nejlepším studentům ve třídě. Všechno jí šlo tak snadno. Učitelé ji milovali a kluci taky. Jen si moc netroufali. Byla prostě nejlepší. Krásná, chytrá a vyzařovala velkou pohodu.

Byl jsem rád, že se kluci drží zpátky. Neuměl jsem přesně říct proč, ale vyhovovalo mi to tak. V prváku se kolem ní motal Honza ze čtvrťáku. Ten ale pak odešel na vysokou a nenápadně jsem zjistil, že jejich vztah skončil. Asi to nebylo moc vážné. A pak už nevím, že by s někým chodila.

Pravda byla, že soupeření s ní bylo zábavné. Těšil jsem se, s čím novým přijde a také jsem byl vždy napjatý, jak jí překvapím mými novinkami. Rozhodně mi to zabíralo spoustu času a jí muselo také. Navíc jsem chodil s Květou, která mě hlídala jako oko v hlavě. Neměl jsem žádný prostor na nějaké hlouposti. A naši byli rádi. Tak co, měl jsem dostatek sexu a ve škole to bylo samé vzrůšo. Díky Světlušce. Neměl jsem potřebu vytvářet další situace, které by zvyšovaly můj adrenalin. Měl jsem ho naprostý dostatek.

Soutěž v chemii

Když mě ve třetím ročníku nominovali do soutěže mládeže v chemii, bylo naprosto jasné, že Max se zúčastní taktéž. Měli jsme školu reprezentovat jen my dva. Vůbec se mi tam nechtělo. Při představě, že společně strávíme celý den, jsem měla podivný pocit v břiše. Byla jsem z něho nervózní a dostala jsem lehký průjem. Přesto jsem jela. Náš chemikář nás ráno naložil do auta a my se pak společně zúčastnili soutěže, kde jsme bojovali za naši školu.

Celou dobu jsem byla napjatá, kdy zas s něčím přijde. K mému obrovskému překvapení proběhl náš společný den v naprostém poklidu. Max se tvářil, že jsme nejlepší přátelé, kteří si skvěle rozumí. Já přesto uvnitř čekala, kdy přijde ten úder. Byla jsem neuvěřitelně ostražitá.

Nepřišlo nic. Jakoby z něj byl najednou jiný člověk. Milý, chytrý, pozorný a ke všemu krásný kluk. Žádný nafoukanec, který na sebe strhává pozornost. Naopak. Působil velmi skromně. Dokonce se se mnou chtěl podělit o svačinu. Nevím, jestli to byla nějaká taktika. Byla jsem z té jeho proměny rozhozená ještě víc, než kdyby do mě celý den ryl. Na to jsem byla zvyklá a už jsem se k tomu uměla postavit. Tohle byla nová situace a já najednou nevěděla, koho mám před sebou.

Čemu mám věřit? Jaký je vlastně Max? Hraje to jen před třídou? A když je bez diváků, je to jiný kluk? Ano, takový by mě dokázal zaujmout. Vzpomněla jsem si na svůj první den ve škole. Na tu první vteřinu, kdy jsem ho uviděla. Působil zajímavě. A teď to tu bylo zas. Je to nesmysl. Je to zase jen nová hra. Nesedni mu na lep! Neustále jsem si opakovala tato slova. Pravda byla, že jsem na něj musela pořád myslet. Jenomže on má Květu. Ano. Je to nesmysl. Rozum to vyhodnotil. Přesto jsem se druhý den těšila do školy. Proti své vůli. Jak se Max bude chovat?

Po soutěži jsme se vrátili domů, ale já už nedokázal myslet na nic jiného. Šel jsem domů. Úplně jsem se zapomněl ozvat Květě. Ona ale nezapomněla. Vyptávala se na všechny možné podrobnosti, jak celý den probíhal. Předstíral jsem, že velmi nudně. Asi ji to uklidnilo. Nicméně mi oznámila, že je nemocná a nepřijde zítra do školy. Pocítil jsem závan radosti.

Konečně skončila poslední hodina. Sbírala jsem si svoje věci a chystala se k odchodu. Ve třídě už téměř nikdo nebyl.

„Tak Světo?“ urgoval mě taťka. Probral mě z mých úvah.