Neuvěřitelné příhody z Baskerville Hall

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Ali Standishová

Neuvěřitelné příhody z Baskerville Hall – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2023 by Working Partners, Ltd. and Conan Doyle Estate Ltd.

The Series has been licensed to the Fragment by the Working Partners Limited
in association with Conan Doyle Estate Ltd.

Translation © Jan Kozák, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-253-6706-3

ISBN e-knihy 978-80-253-6715-5 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-6722-3 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6723-0 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Věnuji Luce a Emmě, Paigeovi a Willovi,

Anně a Haley, Ave Katherine

a všem bratrancům a sestřenicím,

kteří teprve přijdou.

„Jakmile vyloučíte nemožné, vše, co zůstane

– jakkoli je to nepravděpodobné –, musí být pravda.“

SHERLOCK HOLMES

Obsah

Studie v šarlatové

Poněkud zvláštní setkání

Nejlepší věc ze všech

Pozvánka

Nejlepší myslitelé naší doby

Artušovo sedlo

Divoký let

Baskerville Hall

Grover a Kapsa

Do ringu

Zápas

Pokoj s výhledem

Zvláštní druh zloděje

Jídelna

Dr. Watson předvádí trik

Poznatelná magie

Šťastný zlom

Nevyřešené záhady Baskervillské polnice

Trojlístek

Zelený rytíř

Domum Trifolium Incarnatum

Příběh dvou dopisů

Valencia Fernandezová

Logický skok

Arthur překvapí

Darebák

Daguerrotypie a dynamit

Polnice zklame

Vše je odhaleno

Irene zaujímá stanovisko

Odpověď přichází

Do hodin

Dítě nachází matku

Makrela

Makrelina vyváznutí

Nanejvýš pozoruhodné hodiny

Noční návštěvník

Portrét lorda Bakera

Konzultace u dr. Watsona

Blesk znovu udeří

Podezření a stříbro

Představení laterny magiky

Anonymní udání

Greyová starší

Arthurova poslední šance

Trojlístek na stopě

Do temnoty

Dívka ve stroji

Profesor se vrací

Vyšetřování Sherlocka Holmese

Teprve začátek

Poděkování

Vše o Arthuru Conanu Doyleovi

jedna

Studie v šarlatové

Arthur byl chlapec, který se téměř nikdy nemýlil. Ve škole měl ten nejotravnější zvyk, že nejdřív vymyslel odpověď a pak k ní také vymyslel zadání. Spolužáci však věděli, že to není jeho chyba – takhle mu to prostě myslelo.

Kdybyste se Arthura Conana Doyla zeptali, jestli onoho svěžího zářijového dne něco viselo ve vzduchu, jestli cítil blížící se dobrodružství – a nebezpečí –, rychle by vás tipoval na věštce, který se z něj snaží vylákat půlpenci.

Jak se ukázalo, i Arthur se mohl občas splést.

„To je všechno?“ zeptal se toho osudného odpoledne a zamračil se na kus skopového, který pan Fraser položil na řeznickou váhu. Při rozdělení na sedm dílů by to sotva vydalo na jedno sousto pro každého.

„Obávám se, že to je vše, co si dnes za své peníze koupíš, Arthure,“ odpověděl pan Fraser se smutným úsměvem. Arthur si všiml tmavých kruhů pod řezníkovýma očima.

Podíval se na vzdálený konec pilinami poprášeného obchodu, kde obvykle pracovala paní Fraserová, ale nebyla tam. Poslední dobou se jí zhoršoval zrak – to poznal podle toho, jak na něj mžourala, když ji pozdravil. Možná se zhoršil natolik, že už neviděla dost dobře na to, aby mohla pracovat. To znamenalo, že bude potřebovat lékaře a že pan Fraser bude muset někoho najmout na její místo.

Jinými slovy, usoudil Arthur, pan Fraser si už nemohl dovolit dát mu o něco víc, než kolik mohl zaplatit.

„Ano, pane,“ řekl Arthur a – rozpomněl se na dobré způsoby – „děkuji.“

Jak se blížil ke dveřím se skopovým zabaleným v papíru, zkoumal ostatní zákazníky čekající ve frontě. Byl mezi nimi muž, který musel být něčím velmi zaujatý, protože si zřejmě nevšiml, že cestou do obchodu šlápl do koňského hnoje. Byla tam žena, která si dost nedbale zalátala roztrženou sukni. A chlapec, který, soudě podle boule v botě, skrýval nůž.

Je lepší si všímat těchto věcí než lákavých kousků telecího a vepřového za pultem pana Frasera, které čekají, až si pro ně přijdou další rodiny.

Nejsou pro nás, řekl si Arthur. Alespoň ne dnes.

Ulevilo se mu, když vyšel do svažitých dlážděných ulic Edinburghu, které se hemžily nakupujícími a kameloty, koňmi a dívkami prodávajícími na nárožích květiny.

Vzduch voněl čerstvými zázvorovými koláčky z Barracloughovy pekárny a ochlazoval jej jihozápadní vánek, který šeptal o podzimu. Listí na několika stromech podél silnice příjemně chrastilo a čekalo, až opadá.

Pro mladého Arthura obvykle nebylo nic krásnějšího než zářijové odpoledne. Září ohlašovalo začátek nového školního roku. Nové vyučování. Nové předměty.

Dnes mu však vítr přinášel jen chlad do srdce.

Než si uvědomil, kam ho nohy nesou, ocitl se na druhé straně ulice u knihkupectví W. Scott Books, kde pozoroval knihkupce, jak aranžuje výlohu. Pozornější pohled mu ukázal, že je to žena. Z této strany skla nedokázal rozeznat žádný z titulů, ale svazky byly stejně lákavé jako to nejlepší maso od řezníka – možná ještě lákavější. Arthur myslel na všechna ta místa, která se v nich skrývají, kdesi daleko od Skotska, na všechna ta dobrodružství, která čekají, aby se mohla odehrát.

Toužebně vzdychl, až zamlžil okno.

Nejsou pro mě, připomněl si znovu. Dnes ne.

Pokud si jeho rodina nemohla dovolit dostatek jídla, aby naplnila svá břicha, rozhodně si nemohla dovolit knihy, které by naplnily Arthurovu mysl.

Jako na znamení souhlasu vytrhlo Arthura z myšlenek zvučné zaťukání z druhé strany skla. Knihkupkyně s ocelově lesklými vlasy se na něj zevnitř mračila a gestem mu naznačovala, aby šel dál.

Arthur vstoupil zpět na přeplněný chodník a náhle dospěl k rozhodnutí.

Vzpomněl si na slova pana Crabtreeho, nevrlého ředitele Newingtonské akademie, jehož dech byl cítit jako zkyslé mléko, když mu říkal, že s tak bystrým rozumem, jako má on, by se mohl na tomto světě opravdu prosadit.

Arthur však teorii pana Crabtreeho nehodlal vyzkoušet, poněvadž se rozhodl, že se příští týden na Newingtonskou akademii nevrátí.

Někdo musel vydělávat, a protože otec pracoval stále méně, musel to být Arthur. To pomyšlení ho naplňovalo hrůzou, ale také odhodláním.

Možná se následujícího dne vrátí do řeznictví a požádá pana Frasera o práci učně. Sekat celý den kusy masa se mu moc nelíbilo, ale bylo to lepší než vymetat komíny nebo – zachvěl se – kopat hroby.

Prozatím ho však bylo zapotřebí doma, kde už na něj čekala matka, aby se mohla pustit do přípravy večeře.

Arthur se otočil a málem narazil do ženy, která klikatou ulicí tlačila dítě v kočárku do kopce.

„Promiňte, madam,“ řekl.

Žena si ho však sotva všimla.

Zvláštní, pomyslel si Arthur.

Podíval se na ni pozorněji. Byla hezká, ale měla mírně přepadlý výraz, jako by ji něco bolelo. Její tvář byla jako bledý měsíc nad zářivou kyticí, která jí vyčnívala z brašny u boku, a nad sytě šarlatovou látkou šatů. Ty šaty v davu kolemjdoucích, z nichž většina byla oblečena do nevýrazných odstínů, které časem napůl vybledly do šeda, vynikaly.

Žena na okamžik ztuhla.

V tom samém okamžiku si Arthur spojil tři věci dohromady.

Za prvé, šaty té ženy byly velmi nové.

Za druhé, dítě v kočárku bylo velmi malé – ne starší než dva měsíce.

Za třetí, žena dýchala velmi mělce.

V tu ránu se jí zatřepotala víčka a naklonila se dopředu jako čajová konvice, když se z ní zalévá vodou čaj.

Arthur upustil balík skopového a vymrštil ruce. Zachytil ji těsně předtím, než v bezvědomí narazila hlavou na chodník.

Neohrabaně ji položil na zem a naplnila ho úleva. Signály přečetl správně. Jakmile se žena vzpamatuje z mdlob, bude se moct vrátit domů živá a zdravá i s miminkem.

Její dítě!

Arthur otočil prudce hlavu právě ve chvíli, kdy se kočárek začal rozjíždět dolů po šikmém chodníku. Hmátl po něm rukou, ale pozdě. Kočárek nabíral ze svahu rychlost.

Srdce mu poskočilo, když kočárek přejel hrbol na dlažbě a prudce se stočil k silnici…, kde se přímo proti němu řítil kočár tažený čtyřmi obrovskými koňmi.

dva

Poněkud zvláštní setkání

Hrozilo, že kočárek s dítětem pošlapou koně, a Arthur byl příliš daleko, než aby na něj dosáhl! Rozhlédl se po ulici. Pak se sehnul a jeho prsty na zemi konečně našly malý kámen.

„Hej!“ vykřikl ze všech sil. Mrštil kamenem a modlil se, aby zasáhl cíl.

Kámen trefil muže, který šel před kočárkem, přímo do zátylku, přesně jak Arthur doufal. Muž se otočil a hledal viníka, ale místo toho uviděl kočárek řítící se k silnici. Vrhl se dopředu a podařilo se mu včas zachytit rukojeť. O vteřinku později kočár s koňmi proletěl kolem.

Arthur se s úlevou sesunul. Shromáždil se tam malý dav, který se chtěl podívat, co je to za rozruch. Lidé natahovali krky, aby viděli na muže s kočárkem. Vracel se do kopce, jednou rukou tlačil dítě, druhou pevně svíral hlavici hole, o niž se za chůze opíral. Arthura překvapilo, jak je zachránce starý – skočil přece tak svižně.

„To ty jsi hodil ten kámen?“ zeptal se Arthura s ostrým, plochým přízvukem.

Arthur si nemohl pomoct a zíral, jak si stařec zastrčil hůl pod jednu paži a upravil si cylindr, aby si promnul zátylek. Jeho věk nebyl to jediné, co Arthura překvapilo. Mužova vrásčitá tvář byla opálená do hněda, jako by nedávno pobýval v tropech, a sněhobílý plnovous nosil dokonale upravený. Měl dlouhý úzký nos a šedé oči a byl oblečen do elegantního tvídového obleku a vesty. Jeho vycházková hůl, jak teď Arthur viděl, byla lesklá mahagonová hůlka zakončená stříbrnou havraní hlavou. Proč by se anglický džentlmen jako on pohyboval v takové čtvrti?

„Je mi to moc líto, pane,“ řekl Arthur. „Jenže jsem věděl, že když zavolám, nemusel byste si uvědomit, že volám na vás. Neotočil byste se včas.“

Pán si Arthura dlouho prohlížel, než mu trochu zacukaly vousy. „No, myslím, že jsou horší důvody, proč způsobit cizinci zranění hlavy.“

Mrzutá knihkupkyně vyšla ze svého obchodu, aby pomohla matce dítěte na nohy. Žena vytáhla dítě z hnízda z přikrývek a přitiskla si ho k hrudi.

„Řekli mi, že ti mám poděkovat za to, že jsi mě zachytil,“ řekla Arthurovi. Pak se obrátila k pánovi. „A vám za záchranu mého dítěte.“

Angličan zavrtěl hlavou. „To zařídil taky ten kluk. Nebýt jeho rychlého uvažování, mohlo to dopadnout dost hrozně. Vskutku hrozně.“

Poté se strhla menší mela. Matka trvala na tom, aby si Arthur vzal květiny, které právě koupila na trhu, a cizí lidé mu přicházeli potřást rukou. Pro Arthura, který chtěl hlavně jít domů, to bylo dost matoucí. Když se nakonec matka s dítětem rozloučila a dav se rozešel, zůstal na místě jen Arthur a zvláštní pán.

Muž se opřel o zeď knihkupectví a zamyšleně si poklepával nezapálenou dýmkou o ret. Jeho oči byly pronikavé, když se setkaly s Arthurovými.

„Ty jsi tu ženu zachytil v pádu, co?“ řekl. „Předpokládám, že máš rychlé reflexy.“

„Ne, pane,“ odpověděl Arthur, znervózněný pozorným pohledem toho cizince. „Viděl jsem, že brzy omdlí.“

„Aha? Jak to?“

„No, poznal jsem, že má nové šaty, a viděl jsem, že je docela bledá, a zdálo se, že se jí špatně dýchá. Právě porodila, ale v pase byla velmi útlá. Tak mě napadlo, že když už byla nakupovat šaty, mohla si také zaskočit koupit“ – tady Arthur ztišil hlas do šepotu – „korzet.“

Doufal, že pánovi nebude připadat divné, že o takových věcech ví, ale přece jen sdílel pokoj s pěti sestrami a jeho matka teprve před několika měsíci porodila Constance.

Arthur si odkašlal. „Ale ten, kdo jí ho oblékl, jej zřejmě příliš utáhl. A takové spodní prádlo, jak známo, omezuje proudění vzduchu a způsobuje –“

„Mdloby,“ dokončil pán. „Přesně tak.“

Zvon v nedalekém newingtonském kostele začal odbíjet celou hodinu a Arthur zalapal po dechu.

„Omluvte mě, prosím,“ řekl a sehnul se, aby zvedl balíček skopového, který předtím upustil. „Musím jít domů.“

Muž smekl před Arthurem klobouk. „Tvůj pozorovací talent ti dnes dobře posloužil,“ pravil. „Možná dokonce lépe, než si myslíš.“

Než Arthura napadlo, co by na takovou podivnou poznámku na rozloučenou řekl, muž se ztratil v davu. Ale ne dřív, než si na něm Arthur stačil všimnout dalšího zvláštního detailu. Do kopce stoupal s holí v pravé ruce. Když však odcházel, pevně ji svíral v levé.

tři

Nejlepší věc ze všech

Slunce právě zacházelo za obzor, když Arthur vrazil do dveří. Jeho pět sester trávilo večerní hodiny tím, že ležely schoulené jako kočky ve všech koutech jejich předního pokoje, takže se nedivil, když se na něj okamžitě vrhly. Mary mu skočila kolem krku, zatímco Caroline se přibatolila, chytila jej za nohu a přátelsky – ale bolestivě – ho kousla do kolena.

Ann a Catherine, jeho starší sestry, si u krbu zašívaly ponožky a mezi nimi se v kolébce choulila malá Constance.

„Jdeš pozdě,“ řekla Ann a odložila svou práci. Šití nesnášela. „Dělaly jsme si starosti!“

„Catherine říkala, že u řezníka je nejspíš jen fronta,“ zaskřehotala Mary, „ale já jsem říkala, že to už je pravděpodobnější, že tě unesli loupežníci. Nebylo by to úžasné?“

„Proč jdeš pozdě, Arthure?“ zeptala se Catherine a světlo ohně jí ozářilo vážnou tvář. „A co to proboha máš?“

„Květiny!“ zacvrlikala Caroline a povyskočila, aby dosáhla na darovanou kytici vřesovce a bodláku. „Moje květiny!“

Miminko se při pohledu na Caroline začalo chichotat, což rozesmálo Mary. Arthur se ušklíbl. Ještě si ani nestačil sundat boty.

„Všechno vám povím u večeře, nebojte se,“ řekl. „Ale tohle raději zanesu mámě.“

Zvedl balíček, který mu dal řezník. Zul si boty, podal květiny Caroline a vydal se za matkou do kuchyně. Tváře měla zarudlé od páry stoupající z hrnce na sporáku, tmavé vlasy jí lezly z copu.

„Ach, Arthure!“ zvolala a její tvář se rozzářila vřelým úsměvem. „Jdeš právě včas.“

„Nenesu toho moc,“ posteskl si Arthur a podal jí malý kousek masa. „Je mi líto, že jsem nesehnal víc.“

Matčin úsměv se nezměnil, i když v očích se jí něco pohnulo. „Jsem zvyklá, že i málo znamená hodně,“ řekla. „A kromě toho se u nás zastavila paní Gilliesová s hrstí brambor, kterých měli nazbyt. Budeme mít hostinu!“ Pak ztišila hlas a řekla: „Proč se nepodíváš, jestli se k nám nepřidá táta?“

Arthur se snažil působit klidně. „Jistě.“

Zatímco matka se vrátila ke kouřícímu hrnci, Arthur prošel po špičkách chodbou ke dveřím, které byly pootevřené jen na škvírku. Nahlédl dovnitř a spatřil otce, jak sedí u stolu s hlavou v dlaních. Hleděl na jeho neučesané vlasy a svěšená ramena. Na stěně byly nalepené nejrůznější výstřižky z novin, které si schovával pro inspiraci, spolu s vlastními nákresy víl, skřítků a dalších fantastických bytostí. Na podlaze kolem něj ležely poházené zmačkané papírové kuličky a několik prázdných skleněných lahví.

Na nedalekém malířském stojanu stál náčrtek obludného netvora s odhalenými zuby. Pan Doyle byl ilustrátor dětských knih a právě dokončoval práci na novém vydání Krásky a zvířete. Nebo by alespoň měl.

Jeho otec netrpěl běžnou nemocí jako neštovice nebo souchotiny, které postihovaly tělo. Byla to spíše nemoc mysli, která z pana Doylea udělala stín muže, kterého Arthur kdysi znal a stále miloval.

„Tati?“ zeptal se. „Přijdeš za námi na večeři?“

„Dnes ne, chlapče.“ Arthurův otec se nepohnul ani o píď. „Mám hodně práce a přešla mě chuť k jídlu.“

Arthur tuto odpověď očekával, ale stále bolestně toužil po návratu svého starého dobrého táty. Odešel a tiše za sebou zavřel dveře.

A tak u stolu sedělo jen šest Doyleových – sedm, pokud počítáme i malé dítě –, všichni se zvlněnými kaštanovými vlasy, načervenalou pletí a každý s jedním osamělým dolíčkem v levé tváři. Paní Doyleová nabrala do misek vodnatý guláš a každému z dětí utrhla kousek chleba. Arthur si všiml, že pro sebe si žádný nenechala.

Ačkoli byl guláš řídký a chléb okoralý, večeře byla vskutku slavnostní. Arthur se dočista rozplýval, když slyšel kolem stolu veselý smích a viděl úsměvy svých sester v mihotavém světle svíček. Což teprve jak máma zalapala po dechu, když jim vyprávěl o řítícím se kočárku.

„Řekni to ještě jednou,“ žadonila Catherine se svraštělým obočím, „jak jsi věděl, že ta paní omdlí?“

„Vyprávěj to o koních!“ naléhala Mary, která nic nemilovala víc než katastrofu s dobrým koncem. „Určitě se nikomu nic nestalo?“

Téměř se mu podařilo zapomenout na prázdné místo v čele stolu, tichý přízrak ve stínu.

Když společně povečeřeli, Ann a Catherine se vrátily k šití. Arthur zatím odnesl Caroline a Mary po vratkých schodech do pokojíku, který společně obývaly všechny děti, a uložil je do postele. Pak si k nim přisedl a vyprávěl jim další kapitolu Dobrodružných příběhů (a strašlivých tragédií) Timothyho Taye, rytířského panoše a (tak trochu) šermíře, příběh, který si sám jednou večer vymyslel, aby pomohl Mary usnout, stejně jako to pro něj dělávala maminka.

Když Caroline tiše pochrupovala a Mary se s chvěním zavřela víčka, vrátil se Arthur do kuchyně, kde maminka myla nádobí. Zhluboka se nadechl.

„Zítra požádám pana Frasera o práci,“ řekl. „Zdá se, že potřebuje pomoc v obchodě.“

Arthur si myslel, že to pro maminku bude vítaná zpráva, ale ta místo toho ztuhla. Když se k němu otočila, v jejím kulatém obličeji se zračila bolest, ale oči jí divoce plály.

„Arthure,“ řekla důrazně. „To nesmíš. Vím, že chceš pro sebe víc. Já chci pro tebe víc. Zasloužíš si zůstat ve škole.“

„A ty si zasloužíš k večeři chleba,“ namítl. „A Ann s Catherine si zaslouží nové punčochy. Někdo v téhle rodině musí vydělávat peníze.“

Jeho matka zavrtěla hlavou. „Ale ty, Arthure – ty jsi předurčen k něčemu velkému.“

Arthur ji šťouchl do ramene. „Ale mami, rodina je to nejlepší ze všeho.“

Svá slova myslel vážně. Přesto se mu v noci, když ležel v posteli, znovu v hlavě vynořily všechny ty věci, které se během dne tak usilovně snažil vytěsnit. Otázky týkající se světa plného záhad, které si říkaly o rozluštění.

Na tyto otázky nemáš odpovídat ty, řekl si přísně. Teď ne. Možná nikdy.

Nakonec usnul.

Byl to však neklidný spánek, který byl přerušen následujícího rána za svítání. Propukl takový hluk, že otřásal celým domem.

čtyři

Pozvánka

BUM! BUCH!

Někdo klepal na dveře, jako by je chtěl rozbít.

BUCHBUCHBUCHBUCHBUCHBUCH!

Arthur odhodil peřinu a letěl ze schodů dolů.

„Co se to děje?“ ozval se matčin hlas.

„Já nevím,“ odpověděl Arthur ostražitě.

Paní Doyleová si přitáhla noční košili víc k tělu, pomalu přistoupila ke dveřím a pootevřela je. Po chvíli je otevřela ještě víc.

Nikdo tam nebyl.

„Někdo si z nás dělá legraci?“ nadhodil Arthur.

Matka se sehnula a něco zvedla z prahu. „Možná ne.“ Natáhla k Arthurovi ruku a on viděl, že drží obálku.

Byla adresována jemu.

„Ale… Ještě nikdy jsem žádný dopis nedostal.“

Dokonce i vzácná korespondence, která občas přicházela v drahých, nic dobrého nevěstících obálkách od otcových sourozenců z Londýna, nebyla nikdy adresována přímo Arthurovi – vždy jen jeho matce.

„Otevři to,“ vyzvala ho paní Doyleová.

Arthur vzal obálku, rozlomil voskovou pečeť a vytáhl první ze dvou papírů uvnitř. Byl to dopis psaný černým inkoustem na jemném bílém papíře se zlatým okrajem. Písmena se na stránce míhala, jako by tančila. Zdálo se mu to, nebo ten papír matně voněl střelným prachem? Najednou se mu na chvíli zatajil dech.

„Tak co?“ zeptala se matka. „Co se tam píše?“

Arthur jí to přečetl nahlas.

Mladému pánovi Arthuru Doyleovi:

S potěšením Vám oznamuji, že jste byl přijat jako student Baskerville Hall pro školní rok 1868. Baskerville Hall je nejpřísnější a nejinovativnější školou na britských ostrovech a vychovala některé z nejlepších mozků naší doby. Vzhledem k vysoce citlivé a poněkud netradiční povaze našeho studia však svá tajemství pečlivě střežíme před okolním světem. O svém přijetí proto nesmíte nikomu říct, s výjimkou nejbližší rodiny.

Nuže – jste připraven zpochybnit vše, co víte?

S pozdravem

Profesor George Edward Challenger,

ředitel školy Baskerville Hall

P.S. Semestr začíná zítra.

pět

Nejlepší myslitelé naší doby

Vchodové dveře zůstaly otevřené, jako by byl tím překvapivým dopisem ohromen samotný dům. Arthur přejel prsty po zlatém erbu v záhlaví stránky a nahmatal jeho rýhy, aby se ujistil, že se mu to nezdá.

Baskerville Hall. Ta slova v něm vyvolala vzrušení.

„Ale to je přece úžasné!“ zvolala matka. „Ukaž mi to!“

Když dočetla až na konec dopisu, nahlédla do obálky. „Koukej, je tam ještě další list! Aha, jsou na něm další informace o učitelích. Tak se na to podíváme. J. H. Watson, anatomie a fyziologie; Dinah Greyová, profesorka teoretických věd; brigádní generál Etienne Gerard, jazyky a jezdecké umění…“

Arthurovi se zrychlil tep. Slova mu v mysli začala vyvolávat obrazy naleštěných dubových stolů a křídového prachu vznášejícího se ve slunečních paprscích.

Ale proč byl přijat na tuto školu? Vždyť si ani nepodal přihlášku.

Jeho myšlenky přerušilo vrznutí dveří pracovny.

Pan Doyle se vypotácel ven, stále ještě v oblečení z předchozího večera. Na levé tváři měl skvrny od dřevěného uhlí, jak zřejmě usnul na jedné ze svých skic.

„Co je to tu za povyk kolem generálů?“

„Ach, můj nejdražší,“ zvolala paní Doyleová, „Arthura přijali na školu.“

Zmatek ve tváři pana Doylea se změnil v podezření. „Na školu? Ale Arthur už přece na škole je.“

„Toto je speciální škola. Jmenuje se Baskerville Hall. Zní to báječně. Zrovna jsem četla o jeho učitelích.“

Jeho učitelé. Jako by už Arthurovi patřili.

„Brigádní generál Etienne Gerard,“ zamumlal Arthurův otec, zatímco četl matce přes rameno. „To jméno odněkud znám. Ale to přece nemůže být…“

Pan Doyle se vrátil do své pracovny. Když se po chvíli vrátil, svíral v ruce výstřižek novin, který musel strhnout ze zdi. Vrásky nedůvěry v jeho tváři se rozplynuly a v očích se mu zračila divoká radost, jakou Arthur už hodně dlouho neviděl.

„Koukněte se sem,“ zvolal pan Doyle a zabodl prst do kresby muže s knírkem, jehož široká hruď oplývala medailemi.

„Brigádní generál Etienne Gerard! Bojoval v krymské válce. Je to hrdina. Vždyť prakticky vedl obléhání Sevastopolu!“

„Jen pomysli, co by mohl Arthura naučit!“ zajásala matka.

„Ale nenaučí,“ odvětil Arthur a konečně zavřel vchodové dveře před chladem, který se vkrádal dovnitř.

Rodiče se k němu otočili.

„Co tím myslíš, Arthure?“ zeptala se ho maminka.

Anatomie… Teoretické vědy… Jezdecké umění. Taková nádherná slova. Ale ne pro mě, pomyslel si.

„Takovou školu si nemůžeme dovolit,“ řekl.

Paní Doyleová položila synovi jemně ruku na paži. „Ale, Arthure, podívej se pořádně.“

Podala mu druhý list papíru.

Pod seznamem učitelů a předmětů byla poznámka psaná jinou rukou než první sdělení. Písmo bylo drobné, strohé a uspořádané.

Vážený pane Doyle,

Zdá se, že ředitel Challenger ve spěchu zapomněl zmínit několik klíčových detailů.
Laskavě se hlaste v ruinách kaple v Holyrood Parku v 6 hodin zítra ráno.
Vezměte si s sebou jen to nejnutnější. Vše ostatní bude zajištěno.

A konečně, veškeré náklady hradí škola. Jelikož naši studenti téměř vždy dosáhnou
velkých úspěchů ve zvolené profesní dráze, velkorysost minulých generací nám
umožňuje nabídnout vám výuku zdarma.

Těšíme se na váš příjezd.

S pozdravem

Paní Louise Hudsonová,

zástupkyně ředitele Baskerville Hall

„Copak to nechápeš?“ řekla paní Doyleová. „Tohle je tvoje šance, jak se prosadit!“

Arthurovi se nadějí rozbušilo srdce, ale stále si nemohl dovolit tomu podlehnout. „Nemůžu odejít,“ zašeptal a podíval se na matku. Pohlédnout na otce se vůbec neodvážil. „I když je ta škola zdarma, rodina mě tady potřebuje.“

Arthur koutkem oka zahlédl, jak panu Doyleovi zrudly tváře, a napadlo ho, jestli se nezlobí. Když však jeho otec promluvil, znělo to přiškrceně.

„Můj chlapče,“ řekl a uchopil Arthura za jedno rameno. „Přiznávám, že jsem nebyl takový otec, jakého by si kdokoli z vás zasloužil. Ale nedovolím, abys kvůli mým nedostatkům obětoval svou šanci na úspěch. Tato škola ti dá příležitost udělat pro rodinu víc, než jsem kdy udělal já. Pro tvoji matku a sestry udělám, co bude v mých silách. Ale ty… musíš jít.“

Arthur zaváhal jen na okamžik. Potom se vrhl tátovi do náruče. Pan Doyle synovo objetí opětoval, nejprve strnule, ale pak s vřelostí, kterou Arthur v posledních měsících velmi postrádal.

„Kam má jít?“ zeptala se Mary.

Arthur se otočil a uviděl své sestry shromážděné na schodech.

„Arthura přijali na skvělou školu,“ zvolala matka. „Bude studovat s nejlepšími mozky naší doby!“

Teprve v tu chvíli si Arthur dovolil uvěřit. Opravdu jede do Baskerville Hall!

Vypukl chaos. Mary začala nahlas přemýšlet, jak se Arthur do školy dostane a zda jeho cesta nebude nebezpečná. „Možná budeš cestovat lodí a potkáš strašlivé piráty,“ zamyslela se šťastně. „Nebo možná vlakem, který vykolejí. Slib mi, že mi o tom napíšeš a všechno mi povíš!“

Malá Constance, kterou Arthurovi strčily do náruče, slintala a s otevřenou pusinkou se tomu velkému rozruchu divila.

Arthur vykřikl, když mu Caroline na protest zatnula zuby do kolena. Constance propukla v záchvat chichotání, zatímco Arthur poskakoval a snažil se nohu vyprostit. Vzduchem létaly sliny.

„Dost!“ zvolala paní Doyleová a otřela si kapku pod okem. Tváře jí z té novinky ještě zářily vzrušením, ale její hlas zněl pevně. „Arthur zítra odjíždí. Musíme vše připravit!“

Poslední hodiny před odjezdem se Arthurovi zdály být nejkratší v jeho životě. Nemohl se dočkat, až se podívá do nové školy, ale zároveň si chtěl užít poslední den se svou rodinou. Chtěl se pevně držet každého okamžiku, ale bylo to jako snažit se chytit sluneční světlo. Hodiny ubíhaly jedna za druhou, až měl chvílemi pocit, že ručičky na krbových hodinách vidí rozmazaně.

Těsně před večeří pan Doyle zatáhl Arthura do své pracovny a třesoucí se rukou mu podával kresbu.

„Říkal jsem si, že by sis to třeba rád vzal s sebou,“ zamumlal.

Kresba znázorňovala Doyleovu rodinu u stolu, jak společně sedávali, když měl táta dobré dny. Namísto staromódního portrétu je pan Doyle nakreslil všechny veselé a rozesmáté, jako by se právě podělili o skvělý vtip. Dokonale zachytil všechny jejich kudrlinky, úsměvy a ďolíčky.

Arthur se zadíval na obrázek. „To se mi moc líbí, tati.“

„To abys na nás nezapomněl,“ řekl otec. „Ani na to, jak jsme na tebe hrdí.“

Arthur nevěděl, co znamená víc – zda otcova kresba, nebo jeho slova.

Paní Doyleová obdarovala Arthura a ostatní jeho oblíbeným zázvorovým koláčem, který jí pekař pan Barraclough dal za poloviční cenu, protože byl mírně připálený.

V jednu chvíli Arthur padl do postele a na rtech mu ještě doznívala chuť cukru a zázvoru. A v další s ním matka jemně třásla, aby se probudil.

„Vstávej, chlapče,“ zašeptala. „Je čas jít.“

šest

Artušovo sedlo

Edinburské ulice byly stále ještě temné a prázdné, když se dva Doyleovi vydali na cestu. Arthur svíral v ruce kobercovou tašku, jaké se tehdy nosily – a skutečně se vyráběly z koberců. V ní si vezl své nejcennější věci, až na teplý vlněný kabát, který mu matka spravovala dlouho do noci. Ten si pevně přitáhl kolem těla, aby ho chránil proti rannímu chladu. Blížili se k Holyrood Parku.

I když přicházeli za tmy, nebylo těžké park najít. Nad městem se tyčily jeho skalnaté svahy zbrázděné roklinami – proslulé Artušovo sedlo. Tak se jmenoval vrchol uprostřed parku, pojmenovaný na počest krále Artuše. Arthur Doyle, jeho jmenovec, tam v dětství strávil mnoho letních dopolední, oháněl se imaginárním mečem a předstíral, že je legendárním králem, který byl námětem mnoha maminčiných pohádek na dobrou noc.

„Tady to je,“ řekl Arthur a podíval se z úpatí kopce. „Pojď, mami, nebo přijdeme pozdě!“

Zřícenina starobylé kaple, která měla podle dopisu být místem jejich setkání, se nacházela na skále asi v polovině cesty na vrchol. Arthur se škrábal nahoru a natahoval krk, aby co nejdříve zahlédl, kdo tam na něj čeká.

Konečně dorazili ke zřícenině. Růžové mraky na východě právě ohlašovaly svítání, což znamenalo, že musí být skoro šest hodin. Ale i ve slabém světle Arthur viděl, že na něj u kaple žádný kočár nečeká. Nebyl tam vůbec nikdo, kromě několika ovcí, které si Arthura a jeho matku zpovzdálí prohlížely.

Přečetli si Doyleovi pozvánku špatně? Nebo ještě hůř, rozhodla se škola, že ho přece jen nepřijme?

„Kromě nás tu nikdo není,“ řekl Arthur, zatímco mu větřík cuchal vlasy.

„Budou na cestě. Určitě se jen trochu opozdili,“ odpověděla matka.

„Ale co když –“

Arthur se zastavil ve chvíli, kdy vánek zesílil a v trhlinách ve zdi zříceniny zaskučel poryv větru. Najednou mu byly jasné tři věci.

Za prvé, ačkoli kolem zříceniny kaple foukal vítr každou minutou prudčeji, stromy na vedlejším svahu se vůbec nehýbaly. Z nějakého důvodu se vítr omezil jen na tento kousek svahu.

Za druhé, existovala mnohem příhodnější místa, kde se dalo počkat na autobus a určitě i na vlak nebo loď. Což znamenalo, že bude cestovat jiným způsobem.

Za třetí, obrovský mrak, který se k nim blížil, vůbec nebyl mrak.

„Je to vzducholoď!“ vykřikl.

A taky že ano, po obloze k nim rychle plul obrovský podlouhlý balon, jenž vypadal jako bílá velryba, která náhle vzlétla z moře. Z balonu visely desítky tlustých červených lan, která ho poutala k lesklé dřevěné lodi zavěšené vespod. Ta se bleskurychle blížila, až Arthur spatřil na jejím boku znak ze zvacího dopisu. Byl to štít s kalichem, po němž se pnul břečťan, a se zlatým klíčem zkříženým s mečem.

Pod erbem četl chlapec slova: Scienta per Explorationem.

„Přistane přímo na nás!“ vykřikla Arthurova máma a chytila ho za ruku.

Loď skutečně klesala přímo nad nimi a vypadalo to, že je každou chvíli zamáčkne do země.

Potom se však náhle zastavila. Chvíli se vznášela ve vzduchu, než něco přepadlo přes bok. Rozvinul se provazový žebřík, jehož spodní příčka se ocitla těsně před Arthurovými koleny.

„Skvělé,“ zašeptal.

Přes zábradlí lodi vykoukla tvář. Arthur nerozeznal žádné detaily, protože za ní svítilo slunce a obličej halil stín. „Dobré ráno, paní Doyleová,“ ozval se hluboký hlas. „Nepůjdu dolů, abych se vám představil, jestli vám to nevadí. Moje kolena už nejsou, co bývala. Kdyby mohl mladý pan Doyle vylézt nahoru, už bychom byli na cestě.“

Matka ohromeně zaklonila krk a zamžourala na neznámého muže. „Tohle jsem nečekala – chci říct, vzducholoď. Je to bezpečné?“

„Ujišťuji vás, že je to naprosto bezpečné,“ odpověděl muž pevně, ale zdvořile, ačkoli paní Doyleová sotva promluvila víc než šeptem.

„Arthur bude v dobrých rukou.“

„Tak… to se asi rozloučíme,“ vydechla.

Než stačil Arthur odpovědět, přitáhla si ho k sobě do tak pevného objetí, že mu málem vyrazila dech. „Opatruj se, chlapče,“ zašeptala mu do ucha. „A napiš nám.“

„Slibuju, mami,“ sípal Arthur. „Zatím sbohem. A určitě o tom řekni Mary. Bude se jí to moc líbit.“

Pak se otočil a vydal se po žebříku vzhůru ke vzducholodi – a ke všem místům, kam by ho jednou mohla vzít.

sedm

Divoký let

Navzdory rannímu chladu se mu začínaly potit dlaně. O to těžší bylo se udržet.

Zbývají už jen tři příčky…