Jay Crownover

salvaged

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2017

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-364-2

Když hledáte med, musíte počítat s tím,

že vás poštípají včely.

                                                             Joseph Joubert

PROLOG

Vždycky jsem byl přesvědčen, že mám všechno promyšlené. Souvisí to s tím, že jsem celé dětství prožil v chaosu a v dramatických změnách, a když jsem dospěl do věku, že jsem mohl rozhodovat sám o sobě a jít svou vlastní cestou, dělal jsem to s cílevědomým odhodláním a nenechal se od toho ničím a nikým odvést. Věděl jsem, co chci. Každý můj krok a každé rozhodnutí mě posouvaly k dokonale naplánované budoucnosti, o níž jsem snil od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že za mě nikdo nic neudělá a budu mít jen to, co si zařídím sám. Bylo to poznání, k němuž jsem dospěl příliš brzy a které se ve mně krutě utvrzovalo pokaždé, když jsem byl nucen stěhovat se z jednoho dočasného domova do druhého.

Upínal jsem se k myšlence, že všechno budu dělat jinak. Že učiním rozhodnutí, jež mě povedou k životu, který bude snadný, bezkonfliktní a stabilní jako perfektně seřízené auto se špičkovými tlumiči. Našel jsem dívku, kterou jsem si zvolil za svou, a sevřel ji tak, že neměla šanci mi uniknout. Dělal jsem všechno, abych pro ni byl tím, koho potřebuje, a nikdy jí nedal jediný důvod k odchodu. Učinil jsem ji středobodem svého světa, aniž bych si uvědomil, že by se v něm časem mohla cítit uvězněná. Držel jsem ji tak pevně, že jsem ani nemohl cítit, jestli se mi snaží vymanit.

Založil jsem firmu, koupil dům a spřádal plány. Bylo jich tolik… Plány, které by někdo považoval za jednoduché a nudné, ale zahrnovaly všechno, co jsem chtěl od svých čtyř let. Plány, které mi měly zajistit život, po němž jsem toužil od chvíle, kdy jsem se o sebe začal starat sám.

Byl jsem zcela soustředěn na to, čeho chci dosáhnout; co bych mohl mít, pokud budu tvrdě pracovat, starat se o svou ženu a dělat všechno, co nedělala osoba, která mě měla milovat a starat se o mě. Byl jsem odhodlaný vydržet až do trpkého konce, ale když to prasklo, už jsem s tím nic nesvedl.

V tu chvíli jsem to mohl už jen vzdát.

V den, kdy vešla do mého autoservisu schovaná za jednoho z mých kámošů, jsem ucítil, že mi vyklouzlo z rukou všechno, čeho jsem se tak usilovně snažil držet. Rowdy St. James pracoval v tetovacím salonu, kde jsem si nechával dělat většinu svých kérek. Jedno sobotní odpoledne mi zavolal a požádal mě, abych všechny své zaměstnance poslal domů a nějak se zbavil zákazníků, aby ke mně mohl přivést sestru své přítelkyně, která by si chtěla vybrat nějaké auto. Nemusel mi vysvětlovat, proč je k tomu třeba vyklidit dílnu, i když ne že bych se ho na to ptal. O té dívce se už mezi námi mluvilo několik měsíců – o ní a o tom, čím musela projít. Měla to vepsané ve vyděšeném výrazu své krásné tváře i v tom, že se při kontaktu s kýmkoliv téměř třásla. Utekla od svého násilnického manžela a ten ji pak s pistolí u spánku unesl a ohrožoval na životě. Obětí útoku se stala i její sestra Salem, Rowdyho dívka. Poppy Cruzová s tím šílencem šla jen proto, aby před ním Salem uchránila, a výsledkem byla hrůza, která by dokázala poznamenat na celý život každého. Bez okolků jsem tedy vyklidil dílnu, aby se nemusela obávat, že se ocitne mezi bandou špinavých, hlučných mužů, kteří nevědí, jak se k někomu tak křehkému a citlivému chovat.

Nechtěl jsem, aby se ještě někdy musela něčeho bát. Nevěděl jsem, proč mi na tom tak záleží, ale rezonovalo to ve mně.

U mě doma to bylo bouřlivé, bouřlivější než peřeje pátého stupně na jaře, ale pádloval jsem jako o život a byl jsem připravený to zvládnout. Nemohl jsem to zabalit. Bránil jsem se tomu. V den, kdy Poppy přišla do mé firmy, jsem cítil, že mě doslova bolí ruce i srdce, jak jsem se to snažil zvládnout.

Stála se skloněnou hlavou a s očima upřenýma na špičky bot, byla nahrbená a obličej jí zakrývaly dlouhé vlasy. Připadala mi hrozně hubená, kost a kůže. Nebylo na ní nic, co by mě mělo nějak upoutat, a ne pouze proto, že se zjevně snažila být neviditelná, ale protože jsem nemyslel na nic jiného než jak zachránit svou situaci doma. Přesto jsem si jí všiml a od té chvíle jsem od ní nedokázal odtrhnout oči.

Zdálo se, že je ze všeho kolem sebe vystrašená a celá nesvá, ale nebyl to neklid, co mě na ní zaujalo. Byla to její osamělost. Cítil jsem ji všude kolem ní. Vyplňovala prostor, který nás dělil. Roztahovala se, rostla a šířila se kolem ní, až jsem ji celou vdechoval a vydechoval zpátky. Zhořkla mi na jazyku a ztěžkla na kůži, protože jsem ten pocit dobře znal. Sám jsem s tou osamělostí v minulosti žil – s tím, jak mě každou minutu každého dne tlačila dolů. To byl důvod, proč jsem byl pevně odhodlaný nějak to zvládnout a zachránit si život s dívkou, která mi teď unikala mezi prsty. Už nikdy jsem nechtěl být znovu tak sám, jako byla tahle dívka. Nechtěl jsem být znovu opuštěný a zapomenutý. Vždyť jsem to tehdy sotva přežil.

Snažil jsem se jí prodat auto, které by bylo stejně krásné jako ona…, klasiku s čistými liniemi a bezchybným lakem. Jenže ona si vybrala něco praktického a nudného, i když bezpečného a spolehlivého. Chápal jsem její volbu, ale důvody, které ji k tomu vedly, mě mrzely a popuzovaly ještě dlouho potom, co odešla. Ale to nebylo všechno, co mě vyvedlo z míry. Když nestála přede mnou, mělo pro mě být snadné na ni zapomenout, protože jsem měl jiné problémy. Vždyť všechno, o co jsem se snažil a k čemu jsem směřoval, se mi hroutilo před očima. Celý můj svět se rozpadal a ukázalo se, že to, čím jsem si byl naprosto jistý – aspoň jsem si to myslel –, je jen lež a iluze. Přitom uprostřed toho všeho jsem nemohl zapomenout na smutné oči té dívky a na to, jak přede mnou stojí celá rozechvělá. Její osamělost na mě ulpěla jako něco, čeho se nelze zbavit. Pochyboval jsem, že ji ještě někdy uvidím, ale i když jsem k tomu neviděl důvod, nejednou jsem se přistihl, že přemýšlím o tom, jak se jí daří a jestli už zvládla všechno, co jako by ji svou neodvratnou tíží drtilo.

Mýlil jsem se, když jsem si myslel, že ji už neuvidím. Stejně tak jsem se mýlil při představě, že mi zajistí štěstí, když se budu důsledně snažit žít jinak, než jak žila moje matka. A mýlil jsem se i v jiných věcech: v tom, že stačí tvrdě pracovat a být obětavý, nebo že jsem se držel něčeho, čeho jsem se měl dávno pustit. Proto mi zůstaly jen krvácející dlaně, popáleniny od provazů kolem srdce a jizvy na duši.

Když jsem se s Poppy Cruzovou setkal příště, vyplňovala prostor mezi námi moje samota, která mě dusila a nutila mě zapomenout, že s tou dívkou musím zacházet opatrně. Byl jsem jedna velká, palčivá otevřená rána, z níž vytékalo mé zlomené srdce a unikaly rozervané emoce. Zdálo se mi, že jsem přišel o všechno; že celý můj dosavadní život byl jen ztrátou času a má snaha pouhými stavebními kameny, které neopatrná ruka pobořila jako kostky stavebnice. Dívka, kterou jsem miloval, mou lásku neopětovala a měl jsem pocit, že moje budoucnost tak není ničím víc než rozmazanou, neurčitou šmouhou. Neviděl jsem jasně nic jiného než zmar a zkázu všech svých nejlepších plánů.

Ale viděl jsem ji. A viděl jsem, že ji děsím.

To bylo poslední, co jsem chtěl, ale moje samota byla stejně velká a sžíravá jako ta její. Rozprostírala se, hladová a rozzlobená, a chtěla pohltit každého, kdo by se pokusil zpochybnit její vládu.

Snažil jsem se vzpamatovat a omlouval jsem se, neboť jsem věděl, že se nesetkáváme naposledy, když teď žije vedle mé nejlepší kamarádky. Nechtěl jsem se stát dalším mužem, který v ní vzbuzuje hrůzu. Dal jsem svou samotu pod zámek, bojoval jsem s ní, abych si ji podřídil, a snažil se utišit to divoké v sobě, které vylo a křičelo nad ztrátou mé lásky. Chtělo se mi být skřípajícími zuby a trhajícími drápy, ale spolkl jsem ty instinkty a choval jsem se jako odkopnuté štěně, které jen kňučí.

Poppy toho prožila víc, než jsem si byl schopen představit. A i když jsem viděl jen ji a nedokázal jsem od ní odvrátit zrak, přesto se jí podařilo proklouznout kolem mě a zmizet. Vypadala jako med, ale pohybovala se jako duch. Zapamatoval jsem si o ní všechno, i když mi stěží umožnila, abych jí pohlédl do tváře.

Neměl jsem se dívat na nic jiného než na to, jak zachránit zmatek, do něhož se dostal můj život. Ale jediné, co jsem viděl, byla ona.

První kapitola

Poppy

Nemohla jsem uvěřit, že to dělám.

Byla jsem si docela jistá, že někdy během posledního týdne ovládla mé tělo a mozek jakási cizí síla, která mě nutila chovat se opačně, než jak jsem zvyklá.

Ani předtím, než jsem se začala bát vlastního stínu, jsem nebyla typ, který by vyhledával pozornost opačného pohlaví. Svádět kluky a dělat si sbírku jejich zlomených srdcí bylo parketou mé starší sestry. Já jsem měla spíš tendenci chovat se nenápadně, zkrátka holka, která mluví, jen když ji někdo osloví. Vždycky jsem byla plachá a váhavá, zvlášť v blízkosti někoho, kdo mi připadal přitažlivý, a nejeden muž mi řekl, že je to roztomilé. Netušila jsem, že moje zjevná nejistota týkající se vlastní přitažlivosti a půvabu mě jasně označuje za kořist právě těchto mužů. Byla jsem pro ně snadným cílem – něčím, čím jsem už nikdy být nechtěla, a přísahala si, že už nikdy nebudu. Proto jsem si nedokázala logicky vysvětlit, jak je možné, že jsem se ocitla před budovou, která vypadala jako nějaký sklad, a snažila se sebrat odvahu, abych vešla dovnitř.

Autoopravna se nacházela na okraji centra Denveru poblíž Coors Field, schovaná mezi průmyslovými objekty, přestavěnými na luxusní byty a módní restaurace. Vypadala, jako by unikla všem těm velkým penězům, vynaloženým na to, aby se LoDo stalo prvotřídní realitní čtvrtí. Byl to v podstatě návrat do doby, kdy tato část města byla ještě drsná a nebezpečná pro lidi, kteří po setmění venčili své malé psy na značkových vodítkách. Vybledlý nátěr cihlových zdí pocházel ještě z časů, kdy autoservis zřejmě sloužil jako logistický sklad. Starý nátěr se mísil s novějšími graffiti, jež se majitel neobtěžoval smýt horkou tlakovou vodou. Opodál se skvěla nástěnná malba, nádherné vyobrazení Skalistých hor, která pokrývala všechna troje masivní kovová vrata, jimiž auta vjížděla dovnitř. Bylo to výrazné dílo, které celý dojem z budovy a z vysokého kovového plotu s širokou bránou zjemňovalo.

Věděla jsem, že jejím autorem je jeden z vlastníků tetovacího salonu, v němž pracovala moje sestra i její přítel. Wheeler – tak se jmenoval chlapík, za nímž jsem přišla, pokud se odhodlám vstoupit dovnitř – dal svého času do pořádku starou silnou klasiku Nashe Donovana a Nash mu zase na oplátku proměnil vrata v něco, čeho si i ti nejnadšenější sprejeři a umělci graffiti příliš považovali, než aby to poničili. Moje sestra Salem se zmínila, že Wheeler se nikdy nebrání dobrému výměnnému obchodu, což vysvětlovalo, proč je většina jeho těla pokrytá barevnými kérkami od Nashe a ostatních tatérů ze salonu Saints.

Už jsem si zvykla být obklopená silně potetovanými lidmi – vždyť třeba moje sestra se nechala tetovat na svou bezchybnou zlatavou kůži dřív, než na to měla legální věk, a to jen proto, aby naštvala otce. Hudson Wheeler byl však zdaleka nejtetovanější člověk, s nímž jsem se kdy setkala. Obrazce a vzory se mu vinuly po obou stranách krku a přes hrdlo na ramena a táhly se dál po pažích až na zápěstí a na hřbety rukou. Další umělecké dílo měl přes celou hruď a jiné se mu plazilo vzadu od krku po zádech až k pasu džín a stejně tak z hrudi přes břicho, takže byl jakousi chodící uměleckou instalací. A zatímco na někom jiném by všechny ty barvy a inkoust možná působily šokujícím dojmem, u něj měl člověk pocit, že se to k jeho nenápadnému vystupování a tichému, rozvážném způsobu, jakým mluvil, docela hodí. Po prvním setkání s ním mi došlo, že na své kůži vypráví světu svůj příběh, protože se mu už nechce opakovat ho pořád dokola.

Můj otec by však byl vizáží Hudsona Wheelera zděšen. Nenáviděl by na něm všechno. A právě to nemalou měrou způsobilo, že jsem dovolila, aby ve mně zapustil kořeny a rostl zárodek přitažlivosti, který si razil cestu přes můj strach a pochybnosti, jež mě denně dusily. Cokoli, co otec neschvaloval, jsem byla víc než ochotná přijmout s otevřenou náručí. Na tenhle projev vzdoru jsem přišla pozdě, ale čím dál víc ve mně sílil a uspokojoval mě.

Zhluboka jsem se nadechla, poklepala prsty na volant a podívala se na krabici, která ležela na sedadle vedle mě. Na rtech mi zacukal lehký úsměv. Neměla jsem tušení, jestli Wheeler bude stát o takový dárek, ale řekla jsem si, že to zkusím, a pokud ho odmítne, vezmu si ho zpátky a budu se snažit vymyslet něco jiného. Byla to odvaha darovat něco takového muži, kterého jsem sotva znala, ale od první chvíle jsem věděla, že toho malého tvora musí Wheeler mít.

Vyčítala jsem si, že jsem tak pošetilá a impulzivní, a v duchu jsem si říkala, že si připravuju trapasy a posměch, které mi jen uškodí. Stálo mě to nekonečné hodiny terapie a vytrvalé lásky mé sestry a přátel, než jsem se dala dohromady natolik, abych mohla vyjít z domu a nezmocňoval se mě záchvat paniky. A když jsem se teď pustila tak daleko ze své komfortní zóny, připadala jsem si, jako bych skočila z útesu, aniž bych věděla, jestli je dole něco, co by tvrdost mého pádu zmírnilo. Kdyby ten dárek Wheeler odmítl a z dobrého úmyslu udělat něco hezkého by mi zůstal jen pocit, že jsem naivní hlupačka, dost možná by to zmařilo všechnu dřinu, kterou jsem musela vynaložit, abych v sobě obnovila alespoň zdání normálního života. Pokusil se udělat radost člověku, k němuž nemám žádné vazby ani do něj nic neinvestuju, mi připadalo jako nerozumné riziko, ale přesto jsem krabici vzala a rozhodla se, že to podniknu. A teď jsem byla tady. Pořád jsem se však snažila ještě to sama sobě rozmluvit a moje mysl na mě celou dobu křičela, že je to chyba. Bohužel to nefungovalo. Přestože jsem byla vynervovaná troska, stejně jsem nakonec krabici popadla a s mumláním k jejímu obsahu, jako by mě mohl ujistit, že mi nevybuchne do tváře, jsem vystoupila. Chvíli jsem jen stála a od hlavy k patě se třásla.

Krabice v mých rukou se pohnula, až jsem leknutím vyjekla a zamumlala několik vybraných slov. Otci by se nelíbilo, že nadávám, a tak jsem si dala záležet, abych to dělala alespoň jednou denně. Dveře auta jsem musela zavřít bokem a málem jsem nadskočila, když hlasitě zabouchly. S vytřeštěnýma očima jsem sledovala, jak jedna z pomalovaných kovových vrat začala rolovat vzhůru. Zamžourala jsem za tmavými skly slunečních brýlí a sledovala muže, který se v nich objevil. Došel k okraji výklenku, a aniž se obtěžoval sejít z rampy po schodech, lehce z ní seskočil. Naprázdno jsem polkla, protože vysokou, štíhlou postavu, jež bez váhání zamířila ke mně, si nebylo možné splést. Pozdně odpolední slunce mu rozzářilo vlasy, které už tak svítily jako podzimní listí, a když vytáhl ze zadní kapsy červený hadr a utíral si do něj ruce, vymodelovalo mu svaly na pažích a na širokém hrudníku. Horní část kombinézy měl odepnutou, takže mu visela od pasu dolů, a všechna umělecká díla, jež jeho tělo pokrývala, i tělo samotné, byla vystavena na odiv jen v černém tílku, které mělo na boku díru. Vypadal jako někdo, kdo se při práci umaže, ale není ochotný se mazat s kdekým. Obojí se k němu dokonale hodilo a na mě působilo jako stimul smyslného vzrušení, přestože jsem už skoro zapomněla, co to smyslnost je. Přitahoval mě a to mě děsilo, protože v mém světě přitažlivost nikdy nevedla k ničemu jinému než k zármutku a bolesti. Přesto jsem před ním stála jako přikovaná, i když všechno ve mně křičelo, abych se okamžitě otočila a utekla co nejdál.

Krabice se znovu zahýbala, což mě přimělo vykročit směrem k němu. Zastavila jsem se, až když ukázal hlavou směrem k mému naprosto obyčejnému sedanu. „Stalo se něco s vaší camry?“ zeptal se. Hlas měl příjemný a hladký jako drahý alkohol popíjený za letních nocí, ale jeho oči působily chladně. Tak bleděmodré oči, vymyté a světlé, že se téměř stříbřitě leskly, jsem snad ještě neviděla. Ale byly také ostré a všímavé, že jim nic neuniklo, včetně krabice, kterou jsem měla problém udržet, když přišel blíž.

„Hm…, ne. Moje camry je v pořádku,“ odpověděla jsem. V době, kdy jsem konečně usoudila, že jsem natolik psychicky v pořádku, abych byla schopná jakž takž normálně žít, jsem se rozhodla pořídit si auto a Rowdy, přítel mé sestry a otec mé budoucí neteře nebo mého budoucího synovce, mě donutil, abych si ho koupila od Wheelera. Ten se mi nejdřív snažil prodat Bonneville z roku 1957, bezkonkurenčně nejúžasnější fáro, jaké jsem kdy viděla, ale já jsem se bránila představě, že budu jezdit v něčem, co ke mně zaručeně přitáhne nechtěnou pozornost. Obzvlášť o pozornost mužského pohlaví jsem nestála. Rowdy se zděsil, když jsem mu předala peníze na camry, ale Wheeler se jen usmál, jako by chápal, proč jsem se tak rozhodla, i když bylo vidět, že to nepovažuje za správnou volbu.

Nervózně jsem přešlápla a jen jsem sledovala, jak se jeho ledový pohled zastavil na krabici, kterou jsem si tiskla k boku, protože přesně v tu chvíli se z ní ozvalo něco mezi štěknutím a zakňučením. Wheeler zvedl rezavé obočí skoro až k linii vlasů a přestal si utírat potetované ruce do červeného hadru.

„To v tom máte štěně?“ zeptal se zvědavě a také trochu pobaveně, což jsem považovala za dobré znamení. Většina mužů, s nimiž jsem v minulosti přišla do styku, by byla nevrlá už jen proto, že jsem se objevila bez ohlášení, a to jsem se ještě odvážila přijít s malým vrtícím se štěnětem v krabici.

„Ano, štěně,“ přikývla jsem. „Já… no, prostě někdo je přivezl na veterinární stanici, kde pracuju, a tak jsem myslela, že když Dixie odchází a bere si Dolly s sebou…, že byste možná chtěl mít svého pejska. Vím, že jste měl Dolly rád.“ Blábolila jsem, ale nedokázala jsem zabránit tomu, aby se ze mě slova nehrnula jedno za druhým. Dolly byla fenka pitbula mé sousedky, shodou okolností Wheelerovy nejlepší přítelkyně. „Navíc máte dům, takže můžete mít pitbula, nebo ho možná využijete jako hlídacího psa. S trochou výcviku by vám mohl perfektně sloužit. Taky ho můžete brát s sebou do práce, což je skvělé, protože většina štěňat musí být během výcviku v přepravce.“ Znovu jsem přešlápla z nohy na nohu a podívala se na štěně, které na mě kňučelo, jako by mě litovalo, protože i zvíře muselo poznat, že z nervozity melu páté přes deváté. „Nevím, jestli to víte, ale v hranicích města nesmí pitbulové pobíhat jen tak. A taky musí někomu patřit, kdo o ně bude pečovat, protože útulky je utratí, pokud jim nenajdeme domov, a to si žádné zvíře nezaslouží.“

Nic na to neřekl, jenom si krabici ode mě vzal. Bílé žíhané štěně okamžitě vysunulo čumák na okraj a začalo nového člověka zkoumat. Wheeler položil krabici na zem, pejska z ní vzal a držel ho těsně před obličejem. Štěně vzrušeně zaštěkalo a vrtělo krátkým silným ocáskem. „Je moc pěkný,“ řekl.

Panebože, to je…, pomyslela jsem si, ale neměla jsem na mysli psa.

„Hm…, vím, že je to troufalé, ale napadlo mě, že byste si teď mohli navzájem pomoct…“ Rozpačitě jsem se zarazila, protože jsem se nechtěně dotkla Wheelerovy osobní situace, a to jsem v žádném případě neměla v úmyslu. Byla to náhoda a špatné načasování, co mě přivedlo doprostřed Wheelerova hroutícího se osobního života. Vůbec jsem neměla vědět, že ho jeho snoubenka, nyní už bývalá, podvedla, a on v reakci na to zrušil svatbu jen pár týdnů předtím, než měli jít k oltáři. A stejně tak jsem neměla vědět, že to nebyla její první nevěra. Ale věděla jsem to a měla jsem z toho, co prožil, všelijaké pocity. Znala jsem ho jako milého muže, který si zaslouží trochu štěstí, a myslela jsem, že mu k němu trochu pomůžu, zatímco se bude ze svého zklamání léčit. Kdo by nebyl šťastný, že drží v náručí roztomilé štěně, zvlášť když už teď bylo jasné, že je do svého nového pána zamilované.

„Po Dixii se mi bude stýskat víc než po Dolly,“ řekl a pousmál se.

Právě skutečnost, že jsem bydlela vedle Dixie, vedla k tomu, že jsem se dozvěděla všechny nepěkné podrobnosti jeho nedávného rozchodu. Dixie byla sestra jeho bývalé snoubenky a zároveň jeho nejlepší kamarádka a pro mě představovala jedinou cizí osobu, které jsem důvěřovala natolik, abych se s ní sblížila, takže jsem u ní trávila hodně času. Jenom škoda, že se chystala přestěhovat do Mississippi zrovna v době, kdy ji Wheeler nejvíc potřeboval. Ale měla tam svého přítele a chtěla jít za ním. Bylo zřejmé, že bez Churcha není v Denveru šťastná.

Rozpačitě jsem zakašlala a rozechvělou rukou si začala upravovat vlasy, ale přitom jsem si málem srazila sluneční brýle. Nebyla jsem si jistá, jestli rozhovor s Wheelerem bez nich zvládnu, ale nechtěla jsem vypadat jako ještě větší cvok, než už jsem mu musela připadat, a tak jsem si je s povzdechem posunula na temeno hlavy. Jenže vzápětí jsem ztuhla, protože mi do nechráněných očí zpříma pohlédl. Ty jeho světle modré působily tak studeně, že by mě snad dokázaly zmrazit. Kupodivu však ve mně vyvolaly pravý opak, protože mě najednou polilo horko a cítila jsem se celá rozžhavená. Byl to zvláštní pocit, pro mě zcela cizí. Uvědomila jsem si, že mě ještě žádný muž tak fyzicky nepřitahoval, a to mě vzrušovalo a zároveň zneklidňovalo. Nevěděla jsem, co si s tím počít. Stále ještě jsem na tom nebyla citově natolik dobře, abych se mohla zamilovat do někoho s komplikovanou minulostí a nejasnou budoucností. Teprve nedávno jsem se dala aspoň tak dohromady, že jsem se o sebe dokázala postarat tím nejzákladnějším způsobem. V žádném případě jsem však neměla na to, abych mohla pomáhat někomu jinému, kdo se ocitl v citových problémech. A Wheeler to potřeboval. Potřeboval ženu, která by mu stála po boku a pomohla mu napravit to, co ta druhá pokazila; ta sobecká a bezohledná, kterou dost možná stále ještě miloval.

„Kdybyste ho nechtěl, zeptala bych se Dixie, jestli si ho nechce vzít. Dolly by se určitě hodil kamarád. Jeden z mých spolupracovníků si odnesl jeho sestru a doktor, u kterého pracuju, našel domov mimo stát pro další dva kluky z vrhu. Tenhle je poslední, který potřebuje, aby se ho někdo ujal. Nemohla jsem se na to dívat, jak zůstává sám, zatímco zbytek štěňat už má nový domov. Jak jsem řekla…,“ pokrčila jsem rameny a uhnula před jeho pronikavým pohledem, „hned jsem si vzpomněla na vás.“ Bylo mi jasné, že Wheeler taky hledá svůj domov. Prostě jsem to věděla.

Sehnul se a položil štěně na zem. Nebojácný pejsek se mu však vrhl po nohou a začal mu okusovat boty. Wheeler si založil ruce v bok a chvíli ho pozoroval. A když ke mně pak zvedl pohled arkticky zbarvených očí, byla jsem si téměř stoprocentně jistá, že jsem udělala dobře, když jsem mu tohle opuštěné klubko slintavé lásky přinesla. Přesto bylo z jeho výrazu zřejmé, že mu něco brání, aby můj dar s nadšením přijal.

„Víte, Poppy, nejsem si jistý, jestli mám zrovna teď čas na to, abych se ujal štěněte.“ Zvedl ruku a přejel si jí po zátylku. Jeho mahagonově zbarvené obočí se stáhlo nad kořenem nosu do véčka a na čele mu naskočily vrásky. Napadlo mě, že tak hezký muž by se nikdy neměl přísně mračit. Mnohem víc se mi líbilo, když se usmíval a na tvářích mu vyvstaly dolíčky.

Kousla jsem se do spodního rtu, abych potlačila smutný povzdech. Věděla jsem, že můj dárek může odmítnout, ale přesto jsem nedokázala skrýt zklamání. Byla jsem upřímně přesvědčená, že ti dva by si byli navzájem prospěšní a mohli si vnést do života trochu radosti. Mrzelo mě, že Wheeler nebyl připravený znovu otevřít své srdce, zvlášť když ten roztomilý psí tvoreček ho na rozdíl od jeho bývalé lásky zjevně toužil bezvýhradně milovat.

„To je v pořádku,“ dostala jsem ze sebe. „Jak jsem říkala, vezmu si ho domů a zatím ho nechám u sebe.“ Dřepla jsem si a zahýbala jsem prsty, abych upoutala pozornost štěněte. Musela jsem se usmát, jak se ke mně hnalo a přitom se málem překulilo, protože se mu ještě pletly nožičky. „Můžu ho brát s sebou do práce, dokud něco nevymyslím. Možná se o něj postará některý z kluků z tetovacího salonu, pokud si ho nebude chtít vzít Dixie.“

Zaslechla jsem, že povzdechl, a když jsem k němu vzhlédla, viděla jsem, že se na mě dívá. Otevřel pusu, jako by chtěl něco říct, ale zřejmě si to rozmyslel. Moc jsem ho neznala, ale to málo, co jsem o něm věděla, se mi líbilo. Byl zdvořilý, pozorný a milý, ale především se snažil chovat tak, aby ve mně nevyvolával strach, protože sám poznal, že jsem v kontaktu s lidmi, a zvlášť s muži, nesvá. Bála jsem se jich. Děsilo mě, jak jsou velcí, a z vlastní zkušenosti jsem věděla, jak by mi mohli ublížit, kdyby chtěli. Také mě štvalo, že před nimi vadnu a málem se krčím, když mi věnují pozornost, třebaže nevinnou a přátelskou. To, že si Wheeler dával pozor, aby mě nevystrašil, mluvilo samo za sebe a já se teď cítila trapně, že jsem ho do takové situace dostala.

„Poppy…,“ řekl lítostivým tónem, ale já jsem neměla zájem protahovat situaci, která byla nepříjemná pro nás oba. Zvedla jsem štěně a zabořila nos do jeho chlupaté hlavičky.

„Vážně o nic nejde,“ ubezpečovala jsem ho. „Ráda si ho nechám, dokud pro něj nenajdu pořádný domov. Bylo to ode mě hloupé. Nevzala jsem v úvahu, že jste zaneprázdněný vším tím, co se teď ve vašem životě děje. Štěně je velký závazek a v žádném případě to není něco, co by člověk mohl přehodit na někoho jiného, aniž by to s ním nejdřív probral.“ Štěně mi olízlo tvář, zřejmě cítilo mé rozrušení a vzrůstající paniku. Chtělo se mi přitisknout jeho teplé tělíčko k hrudi a prchat odtud, jako bych se snažila položit touchdown v koncové zóně soupeřova týmu. „Měla jsem si to uvědomit.“ To byla obehraná písnička, která mě pronásledovala v nočních můrách a honila se mi hlavou pokaždé, když jsem se snažila přežít hrubé chování svého násilnického manžela. Přesto jsem se chyb ve vztahu k mužům dopouštěla dál, jako bych nebyla schopná se poučit, a pak jsem si znovu a znovu opakovala: měla sis uvědomit, jak to dopadne. Můj terapeut mi říkal, že jsem na sebe příliš tvrdá, když se obviňuju z toho, co jsem nemohla ovlivnit. Ale je těžké zbavit se pocitu viny, když je to něco, čím žijete a co dýcháte.

Wheeler náhle vydal zvuk, jako by se dusil, předklonil se, opřel se rukama o kolena a ztěžka dýchal. Široká ramena se mu zachvívala, ale pak se napjala, jako by dostal ránu, která mu vyrazila dech.

Odvykla jsem si kohokoliv se dotýkat, dokonce i lidí, kteří mě měli rádi a mohla jsem jim věřit. Teď jsem však cítila téměř povinnost natáhnout rozechvělou ruku a položit ji Wheelerovi na potetované rameno. Nemohla jsem se tomu ubránit. Také štěně zakňučelo na souhlas, a tak jsem sebrala odvahu a udělala to. Málem jsem klesla na kolena, když mi teplo z jeho těla proniklo přes prsty do paže, ale ustála jsem to. Muselo to být hodně dávno, kdy jsem se naposledy odhodlala k fyzickému kontaktu s někým druhým, a ještě dávněji, kdy mi takový kontakt nezanechával na těle modřiny a šrámy a v duši palčivé rány. Jenže teď… Cítila jsem, že je tak zranitelný… Že někoho potřebuje.

„Není vám něco?“ zeptala jsem se. Rameno, kterého jsem se lehce dotýkala, se napjalo ještě víc. Ucukla jsem, jako by mě jeho kůže pálila, a když se napřímil, upřel na mě pohled ledově zbarvených očí.

„Je mi mizerně,“ odpověděl. „Je mi tak mizerně jako nikdy předtím.“ Křečovitě se zasmál a pohlédl na mě přimhouřenýma očima. „Navíc teď vidím, že mi nepomůže, ani když se objeví hezká dívka a snaží se vylepšit zmatek, ve kterém jsem skončil. Mělo by to být v pohodě, ale není.“

Povzdechl a přejel si dlaní přes obličej, jako někdo, kdo je hrozně unavený. „Na prstech jedné ruky bych spočítal, kolikrát v životě o mě někdo projevil takový zájem jako vy, Poppy.“ Ústa mu zkřivil úsměv, který by u každého jiného působil nepříjemně, ale on s těmi svými dolíčky dokázal pořád vypadat málem roztomile. „Většinou se o mě takhle zajímala Dixie. Jenom její sestře to bylo fuk.“

Znělo to tak bezútěšně, že jsem se skoro zděsila. Ani jsem se to nesnažila skrýt, jenom jsem si přitiskla vrtící se štěně k hrudi, jako by mě jeho teplé tělíčko mohlo ochránit před představami, které ve mně Wheelerova trpká slova vyvolala. „To je hrozné,“ dostala jsem ze sebe rozechvěle. Už teď jsem toho o něm věděla příliš mnoho, a tohle byla další informace, kterou bych jako cizí člověk neměla znát.

„To je. Ale pořád ne tak hrozné, jako když mi moje bývalá řekla, že je se mnou těhotná.“ Zalapala jsem po dechu a o krok ustoupila, jak mě to zasáhlo. „Že se mnou čeká dítě, které jsme neplánovali a které nejsem v žádném případě připravený vychovávat se ženou, s níž už nechci nic mít. Dítě, které si budeme přehazovat a které nebude vědět, kde má vlastně domov.“

Mluvil jako zdrcený člověk a také tak vypadal. Jeho oči byly chladnější než cokoli, co jsem kdy viděla, a bledou kůži na ostrých rysech obličeje měl napjatou, takže ještě víc vynikaly roztroušené pihy, jimiž měl posetý nos a tváře.

Dítě.

To slovo vždycky zasáhne něco křehkého a nechráněného hluboko ve mně. Když mi sestra poprvé řekla, že čeká dítě, chtěla jsem se radovat a být šťastná s ní, ale to štěstí se muselo probojovat přes výčitky svědomí a smutek tak silný, že jsem měla pocit, že mě drtí. A totéž se dělo právě teď, když na mě Wheeler upíral pohled. Zdálo se mi, jako by se ve mně chtělo všechno rozpadnout, a musela jsem napnout veškeré své síly, abych se udržela pohromadě. Měl by být šťastný, že je na cestě vzácný malý život, i když nebyl nadšený z okolností, které jeho příchod provázejí.

Couvla jsem o další krok a málem jsem upadla. Wheeler natáhl ruku, jako by mě chtěl zachytit nebo zastavit můj pád, ale já jsem ucukla a sevřela štěně tak silně, že na protest vypísklo. Ze zoufalství jsem si stáhla sluneční brýle zpátky na oči, neboť jsem cítila, že se mi do nich tlačí slzy. Těžko bych mu vysvětlovala, proč mě jeho slova tak zasáhla, ostatně ani jsem na to neměla sílu. Všechnu svou chabou odvahu jsem spotřebovala na to, abych vystoupila z auta a odhodlala se nabídnout mu štěně.

„Tak vám k tomu dítěti blahopřeju,“ vymáčkla jsem ze sebe. Neznělo to, jako bych to myslela vážně, i když jsem to mínila upřímně. „Vezmu si tady toho malého kluka domů a obvolám pár lidí, kteří by mohli mít zájem.“

Znovu jsem před ním začala ustupovat a přes sluneční brýle jsem s vytřeštěnýma očima sledovala, že o kolik kroků jsem couvla, o tolik on postoupil za mnou. Nakonec jsem narazila zády na bok auta, a když se zastavil i on, jeho hruď ode mě dělilo jen štěně. Byl to nejtěsnější kontakt s mužem, ve kterém jsem se v poslední době ocitla. Ale i když byl viditelně rozrušený, neměla jsem strach, že si své roztrpčení vybije na mně. Neděsil mě. Děsilo mě to, jak jsem se cítila.

„Je mi to líto, Poppy. Kdybych byl v jiné situaci, byl bych nadšený, že dívka, jako jste vy, na mě myslí a snaží se pro mě udělat něco opravdu milého. A kdybych se už teď nemusel vyrovnávat se svým nastávajícím otcovstvím, s radostí bych se vašeho štěňátka ujal.“ Bože, jak byl milý, i když se nade mnou tyčil a vypadal, že vůbec není milý. „Musím vám říct, že je na vás něco…, ve vašich očích a v tom, jak tiše a mírně mluvíte…, co mě nutí povědět vám o všech svých tajemstvích. A že to jsou tajemství, která pálí. Víte, naposledy byl můj život v takovém srabu, když mě moje zfetovaná matka vysadila uprostřed sněhové bouře na požární stanici v jakémsi zapadlém horském městečku. Měli jsme poruchu na autě. To se nám stávalo často, protože matka se o auto starala asi jako o mě, to znamená skoro vůbec.“

Klesla mi brada a jenom jsem na něj zděšeně zírala. Nedokázala jsem se pohnout, protože jeho hlas se ztišil a oči ještě víc ochladly. Z toho, co říkal, mi šel mráz po zádech.

„Ještě štěstí, že to byla stanice se stálou posádkou, ne jedna z těch, do které se přiženou dobrovolní hasiči, jen když je hlášen požár. Byl tam fajn hasičský kapitán a ten mě vzal na noc k sobě domů. Druhý den mě ale předal sociálce, takže jsem pak celé dětství putoval z jednoho dětského domova do druhého. Matka pro mě tenkrát neměla ani žádný kabát a vysadila mě jen v džínách, které mi ještě k tomu byly malé, ve špinavém, potrhaném tričku a v teniskách, poslepovaných lepicí páskou, takže do sněhu byly na hovno.“ Zděšeně jsem vzdechla. „To mi byly čtyři roky,“ dodal trpce, opět už s tím tvrdým, zamračeným výrazem, který zkřivil jeho aristokratické rysy.

Měla jsem hroznou chuť ho obejmout. Chtěla jsem utěšit malého chlapce, který v něm stále byl, i muže, který přede mnou i teď bojoval s nepřízní osudu. Samozřejmě jsem to neudělala, protože mě stále děsila možnost, že bychom se k sobě téměř intimně přiblížili, zvlášť když jsme byli oba tak rozcitlivělí. Raději jsem tedy opatrně odstoupila a otevřela dveře auta, abych mohla položit svůj uslintaný uzlíček na sedadlo spolujezdce. Držela jsem dveře mezi námi jako bariéru a myslela jen na to, jak co nejdřív od jeho zoufalství a bolesti utéct. Taky jsem se potřebovala vyrovnat s faktem, že čeká dítě se ženou, jež zničila nejen jeho samého, ale také idylický život, který spolu mohli mít. Bolelo mě to tak, že jsem o tom nechtěla mluvit ani na to myslet, zatímco on stál příliš blízko a díval se na mě, jako by viděl přímo do středu každé mé myšlenky i pocitu. Nemohla jsem uvěřit, že cítím i jeho bolest, když v sobě mám tolik své vlastní.

„Je mi moc líto, že jste musel takhle trpět,“ dostala jsem ze sebe. „Přeju vám hodně štěstí.“ Chtěla jsem mu ještě říct, že jsem připravená mu kdykoliv pomoct, pokud by mě potřeboval, ale k tomu už jsem se přimět nedokázala. Vklouzla jsem do auta a sevřela volant, jako by to bylo záchranné lano, ale když jsem chtěla zavřít dveře, nemohla jsem to udělat, protože měl ruku na horní části rámu. Sklonil hlavu, aby se na mě podíval, a já viděla, že mu v chladných očích víří změť emocí. Byl naštvaný, frustrovaný a smutný. Byl podrážděný a možná, opravdu jen možná, i trochu vzrušený.

„Budu potřebovat víc než jen štěstí,“ řekl. „Ale stejně děkuju, že na mě myslíte. Vůbec si nevzpomínám, kdy na mě někdo naposledy myslel.“ Kdybych byla jiná, silnější a odvážnější, ne tak ustrašená, znovu bych vystoupila a k tomu objetí se odhodlala. Vypadal, že ho zoufale potřebuje.

Jenže já jsem nebyla jiná.

Byla jsem dívka, která málem zemřela, protože se snažila vyhovět otci a získat si jeho uznání.

Dívka, která nechala svou sestru odjet, aniž by ji požádala, aby ji vzala s sebou, i když to bylo jediné, co opravdu chtěla.

Dívka, která se zamilovala do nesprávného muže a zaplatila za to tak vysokou cenu, že přišla o všechno.

Byla jsem dívka, která si vzala zločince, a i když byl fyzicky mrtvý a pohřbený, stále žil v ní a stále ji pronásledoval a ubližoval jí.

Jako vždy jsem se bála, a když pustil dveře, jenom jsem je zavřela a odjela. Přece nemůžu napravit všechno, co je v jeho životě špatně, říkala jsem si. Navíc jsem ho nehodlala pustit tak blízko k sobě, aby viděl, jak rozbitá je moje vlastní existence, protože jsem ještě nedokázala napravit sama sebe.

Štěně zakňučelo, jako by vědělo, co si myslím, a nesouhlasilo se mnou. Naštěstí bylo mnohem snazší ho ignorovat než neslyšet ten posměšný hlas vzadu v mé hlavě, který neustále opakoval: měla jsi vědět, jak to dopadne.

Láska si najde cestu stezkami,
na nichž se i vlci bojí kořistit.

                                                                  Lord Byron

Druhá kapitola

Wheeler

„Vím, co hledáš, Speedy, ale mezi nohama té blondýny to nenajdeš,“ řekl barman.

Odtrhl jsem pohled od dívky, která mě bezostyšně svlékala očima, a obrátil pozornost k němu. Jako vždy to nevyžádané moudro vyslovil se svým výrazným jižanským akcentem. Zvedl jsem obočí a on mi stejným způsobem odpověděl.

„Nenašel jsi to minulý týden mezi nohama té brunety ani předminulý mezi nohama té zrzky.“ Postavil přede mě další sklenku, i když jsem už teď měl dost. Opíral se o bar přímo naproti mně, takže když jsem si přisunul Southern Comfort s broskvovou chutí a zázvorové pivo blíž k sobě, nezbylo mi, než se na něj podívat. „Se zlomeným srdcem nehneš, kamaráde, ať se snažíš sebevíc. Kouzelný lék na to neexistuje, takže ho nenajdeš ani u hezké holky, ani na dně láhve.“

Věděl jsem, že Asa má pravdu, ale nemínil jsem mu to říct, takže jsem jen rozmáchle kývl sklenkou směrem k blondýně a blýskl na ni nuceným úsměvem. Barman nade mnou pouze zakroutil hlavou. Asu Crosse jsem zase tak dobře neznal, i když jsem mu před časem prodal parádní Chevrolet Nova, který potřeboval jen trochu seřídit a dát do pucu. Měli jsme společné přátele a jeho šéf v baru byl tichým společníkem v mém servisu. Proto jsem se vždycky snažil mít na paměti, abych ze sebe neudělal vola, když jsem se v tomhle podniku pokoušel zkárovat, abych zapomněl.

Z důvodů, které byly známé jen jemu, si tenhle příliš všímavý jižan vzal do hlavy, že jakmile vstoupím do baru, začne být mým hlasem rozumu. Přiznávám, že kdykoliv jsem se tam ocitl, vždycky jsem hledal nějaké riskantní rozptýlení. Nechtělo se mi vracet do prázdného domu, kde by mi dělaly společnost jen výčitky a hrůza. Oceňoval jsem, že mě Asa chce odvrátit od cesty, po níž bych směřoval za svou zkázou, ale já jsem se svým milostným životem nakládal tak dlouho opatrně, že jsem byl teď víc než připraven trochu ho pošpinit. Tak dlouho jsem byl ohleduplný a pozorný, a nepřineslo mi to nic jiného, než že jsem skončil opuštěný a zrazený. Bylo tedy na čase zjistit, co mi přinese, když budu neopatrný a lehkomyslný.

„Už jsem ti říkal, že jsem to od svých šestnácti let táhl se stejnou holkou,“ zabručel jsem. „Co je špatného na tom, podívat se kolem sebe, když už tě nic neomezuje.“ Chtěl jsem, aby moje představa, že se teď můžu vyspat se všemi ochotnými ženami z celého Denveru, zněla nadšeněji, než jak jsem to cítil. Faktem bylo, že jsem se ženám líbil; vždycky jsem se jim líbil, ale tak dlouho jsem jim říkal ne, že mi teď připadalo divné říkat ano. Nemístný pocit viny mi bránil užívat si zábavu z toho, že jsem hráč. A o tom, že jsem hráč, jsem sám sebe dokázal přesvědčit až po třetím nebo čtvrtém drinku.

„Každý, kdo si dá trochu tady a trochu tam, skončí nakonec hladový, Speedy,“ prohlásil Asa. „Jsi zvyklý mít plný talíř a tyhle svačiny ti nic nedají, takže budeš hladovět.“ Odstrčil se od barového pultu a slova, která byla příliš složitá na mou momentální chápavost, nechal viset ve vzduchu. Jenže tím, že zamířil k zákazníkovi na druhém konci barového pultu, poskytl blondýnce příležitost, na niž čekala. Zaujala místo na prázdné stoličce vedle mě a já se snažil nehnout ani brvou. Ovanul mě příliš silný, odporně květinový parfém, a když se opřela rukou o barovou desku a natočila se ke mně, nedalo se mu uniknout.

Byla sice hezká, ale takovým tím vyumělkovaným způsobem. Nefavorizoval jsem žádný zvláštní typ. Táhl jsem to s Kallií tak dlouho, že jsem už zapomněl, na jaké dívky jsem byl před ní. Když jsem sledoval, jak se silně nalíčené rty téhle dámy na okrajích ohrnují a její znepokojivě dlouhé řasy na mě koketně mávají, uvědomil jsem si, že náročná údržba a přehnaná snaha zapůsobit nejsou na seznamu věcí, které mi zvedají ptáka.

Mimoděk se mi myslí mihl obraz Poppy Cruzové, jak drží to roztomilé štěňátko a dívá se na mě, jako by byla připravená každou chvíli utéct. To stačilo, aby se mi z její přirozené, nepřikrášlené krásy okamžitě postavilo péro. Opravdu jsem cítil, že se mi vzpíná proti zipu jen při pomyšlení na ni.

Bylo mi jasné, že je to ta nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl, přitom se nemusela ani trochu snažit, abych si toho všiml. Vlastně aby si toho všiml kdokoli. Nepoužívala žádný make-up. I bez něj měla rty růžové a řasy dlouhé jako inkoustově černý vějíř, takže se skvěle staraly o to, aby její úžasný, ale smutný jantarový pohled zůstal před zvědavými zraky skrytý. Její pleť měla záviděníhodný zlatavý odstín, kterého lze dosáhnout jen díky genetice, a barva vlasů sestávala z neobvyklé směsice hnědých tónů, od tmavě čokoládových pramenů až po karamelově zbarvené melíry, pochyboval jsem však, že pocházejí ze salonu. Tahle dívka se zkrátka ani v nejmenším nesnažila vylepšit svůj úžasný vzhled, k čemuž patřilo i to, že svou štíhlou postavu skrývala v oblečení o několik čísel větším, než jaké by jí padlo. Vždycky jsem ji viděl nosit jen ty nejnudnější, neutrální odstíny, které stíraly její půvab a dělaly ji obyčejnou, i když ve skutečnosti byla všechno, jen ne obyčejná. Narodila se, aby se stala naleštěným vytuněným klenotem, ale z důvodů, nad nimiž bylo těžké přemýšlet, žila, jako by byla předurčená být minivanem. Ale i když byla Poppy Cruzová zamaskovaná a zahalená, přesto na mě dokonale fungovalo, jak vypadala a působila – na rozdíl od téhle vypulírované blondýnky.

„Ahoj,“ vydechla a přiložila si brčko na pití ke rtům pohybem, kterým už zřejmě nejednou získala, o co jí šlo.

Znovu jsem usrkl, otočil se k ní a kývl bradou v pozdravu, který se nemohl co do svůdnosti jejímu rovnat. „Ahoj.“

„Sedíš tady celý večer sám, tak mě napadlo, že bys možná nepohrdl společností. Pít sám není nikdy velká zábava.“ Měla pravdu. Pít sám bylo nanic, stejně jako spát sám, žít sám a vlastně dělat cokoliv sám, když jste byli zvyklí mít někoho po svém boku.

„Já jsem Tessa,“ řekla a natáhla ke mně ruku. Všiml jsem si, že jí nehty ladí s rubínově červenými rty. To mi připadlo jako dost velká námaha vynaložená pouze na to, aby večer někoho ulovila. Já jsem se spokojil s tím, že jsem si vzal čisté tričko.

Stiskl jsem jí prsty a přitom jsem si všiml, že přejela pohledem po tmavých mastných skvrnách, které se zdály být trvalou součástí mé kůže. Ať jsem je drhl jak drhl, zůstávaly tam jako označení muže, který pracuje rukama a ušpiní se při tom. Nezkřivila rty ani neodtáhla ruku a neotřela si ji o velmi těsné džíny. To jsem vždycky považoval za výhru. „Wheeler,“ odpověděl jsem.

Pozvedla obočí a v koutcích úst jí zahrál úsměv. „To se tak vážně jmenuješ?“

Také já jsem se usmál, i když hlavně proto, že tuhle otázku jsem slyšel snad tisíckrát. Ale to nic neměnilo na tom, že se jí při mém úsměvu rozšířily oči. Moje ruce od oleje možná některé ženy odrazovaly, ale ještě jsem se nesetkal s žádnou, která by byla imunní vůči mému úsměvu. Bůh žehnej dolíčkům. Nikdy jsem nechápal, co je na nich tak zvláštního, ale díky nim si mě Kallie všimla, když tehdy poprvé vešla na střední škole do špatné třídy, takže jsem byl vždycky rád, že je mám. V každém případě mi to u svolných žen ulehčovalo námahu.

Obrátil jsem do sebe zbytek drinku a postavil prázdnou sklenku na pult. „Jo. Je to moje příjmení.“ Můj učitel autodílen na střední škole mi začal říkat příjmením, protože ve třídě byl ještě jeden Hudson, a po nějaké době prohlásil, že ještě neměl studenta, který by byl tak přirozeně zručný v zacházení s auty jako já, takže se to jméno pro mě stalo něčím jako odznakem cti. Přece člověk nemůže být kluk se jménem Wheeler a nevyznat se ve všech těch věcech, které souvisejí s auty. Předtím se o mě nikdo nezajímal natolik, aby mi dal přezdívku, stejně jako nikdy nikomu nezáleželo na tom, aby mě pochválil. Takže po střední škole mi tohle jméno přirostlo k srdci a rozhodl jsem se, že už vždycky budu pro každého Wheeler, prostě někdo, kdo za něco stojí.

„Líbí se mi,“ prohlásila. Ale vsadil bych se, že se jí ještě víc líbilo, jak se mi pod obyčejnou černou bavlnou trička rýsují potetované bicepsy. Začal jsem se tetovat, když jsem byl opravdu mladý, a teď jsem měl víc kůže poznamenané inkoustem než té čisté. A nyní jako singl jsem zjišťoval, že se to ženám líbí skoro stejně jako moje dolíčky. Vlastně se jim líbilo celkově, jak vypadám, takže jsem se nemusel ani moc snažit, abych byl okouzlující nebo něčím zajímavý, pokud jsem je chtěl dostat do postele. Jenom se mi občas zvedal žaludek, když jsem si uvědomil, jak je to všechno povrchní a bezvýznamné. Přinutil jsem se k dalšímu úsměvu, abych nás oba rozptýlil, což ji opět přimělo k povzdechu.

„To jsem rád. Díky.“ Chvíli jsem sledoval, jak cucá brčko; zjevně čekala, až jí dám nějaké znamení, že jsem připravený jít. Chtěl jsem to zvládnout, ale čím déle na mě zírala, tím neodbytněji se mi nabízelo srovnání s dívkou, která přede mnou nedávno stála, zjevně nervózní a vylekaná, ale přesto odhodlaná udělat pro cizího člověka něco hezkého. Nebylo pochyb, že na nervózní a vylekané Poppy bylo něco, co mi připadalo okouzlující a roztomilé. Tahle dívka nic z toho neměla, a to způsobilo, že všechno ve mně šláplo na brzdu místo na plyn.

Prázdná sklenka přede mnou zmizela a znovu se objevila plná. „Poslední, Speedy,“ dodal barman. Zdálo se mi, že jeho jižanský drawl ztratil na měkkosti. „Ještě jednu, panenko?“

Blonďatá krasavice se zarazila, jako by někdo stiskl tlačítko dálkového ovládače, který řídí její pohyby. Obrovské umělé řasy se při zvuku Asova hlasu reflexivně zatřepotaly a klesly. Až do téhle chvíle byla zcela soustředěná na mě a neuvědomila si, že je nablízku další atraktivní cíl, o který by se mohla pokusit. Musím říct, že Asa vypadal mnohem líp než já, navíc na něm na první pohled nebylo nic komplikovaného, co by ztěžovalo práci s ním. Nestrávil celý život přikrašlováním své kůže, aby ho nikdo nepřehlédl, ani neměl žádnou ostrou hranu z toho, že by byl nechtěný a opuštěný jako já. Kdybych si měl vybrat mezi námi dvěma, sám bych si zvolil jeho. Na rozdíl ode mě měl v sobě lehkost a nenucenost, kdežto já jsem si nevzpomínal, že by mi v životě něco připadalo snadné. Navíc byl zatraceně šarmantní, o čemž jsem si já mohl jenom nechat zdát.

„Hm…, ne. Stačí,“ odpověděla. Její namalované rty se k němu otočily úplně stejně jako předtím ke mně a mně přeběhl mráz po zádech.

Už mě unavovalo být druhým nejlepším a nedoceněným. Asa se přesunul k jinému zákazníkovi, a když se blondýnka znovu otočila ke mně, pošoupl jsem svou sklenku k ní a zvedl se k odchodu. „Ta poslední je na mě,“ řekl jsem. „Přeju ti hezký zbytek večera.“ Zmateně na mě zamrkala a otevřela pusu, jako by chtěla protestovat, ale než se k tomu dostala, zavrtěl jsem hlavou a opustil ji.

Říkat ne mi opravdu šlo. V každém případě mnohem líp než říkat ano. I když jsem se po tom hloupém flirtu s blondýnou cítil jako kus masa, jako nic víc než péro, které se dá pro jednu noc nahradit jakýmkoliv jiným, pořád jsem si nemyslel, že jsem úplný kretén. Nechtěl jsem jí svým odmítnutím nebo nezájmem ublížit, protože jsem se stále ještě trápil Kalliinou zradou. Nebyl jsem typ, který by zuřil a svou bolest vybíjel tímhle způsobem, a proto mě překvapilo, že jsem se včera před Poppy tak otevřel a hodil jí všechnu svou frustraci k nohám. Jenže na té krásné dívce se zraněnýma očima bylo něco, co mě nutilo ujistit ji, že není jediná, kdo se cítí zdrcený a osamělý.

Objednal jsem si přes Uber taxi a opřel se bokem o kapotu, protože mou opileckou melancholií začala pronikat zima. Při představě, že se vrátím do svého nekonečně prázdného domu, jsem se zachvěl. Náhle jsem zaslechl tlumený hluk. Otočil jsem se a uviděl jsem, že z baru vykoukl Asa. Rychle přehlédl parkoviště, a když spatřil, že stojím a opírám se o cadillac, zavolal něco dovnitř a zamířil ke mně.

„Už jsem se bál, že se necháš odvézt tou blondýnou. Samozřejmě jsem nepředpokládal, že by ses pokoušel jet sám.“ Třel si rukama paže a ani se neobtěžoval potlačit drkotání zubů. „Mám tě rád, Speedy. Nenuť mě, abych tě kvůli klíčům musel sundat na zem.“

Zvedl jsem telefon a ukázal mu mapu s ukazatelem, že můj Uber je jen pár minut odtud. „Objednal jsem si odvoz. V tomhle stavu bych to neriskoval.“