Girls and Their Horses

Copyright © Eliza Jane Brazier, 2023

Translation © Helena Hartlová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-339-9

ISBN mobi: 978-80-7689-340-5

Tuto knihu věnuji mamince a tatínkovi za to,

že ze mě vychovali dobrou mámu ze stáje.

Výslech číslo 9

VYŠETŘOVATELKA PEREZOVÁ

NEŽ SI POLICISTÉ MOHLI VZÍT DÍVKU STRANOU a vyslechnout ji, museli počkat, až dokončí jízdu. Předpokládali, že ještě neslyšela, co se stalo, ona jim ale řekla: „Ne, už o tom vím,“ a posadila se naproti nim.

Byli na Jihokalifornských mezinárodních parkurových závodech, exkluzivní třítýdenní akci v horách. Výslechovou místnost si zřídili v jednom z dočasných stání pro koně. Kůň z vedlejšího boxu se vrátil a přes stěnu bylo slyšet, jak přešlapuje a švihá ohonem.

Dívka byla drobná, jako by byla poskládaná z ptačích kůstek. Navlečená byla do vybraného jezdeckého úboru. Pohupovala nohou. Působila roztěkaně.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se. „Protože mám další závod.“

Vyšetřovatelka Perezová zaváhala. Při své práci potkávala spoustu lidí, žádní ale nebyli jako ti od koní. Jakmile jste zapnuli sirény, spustili křik. Jakmile jste se přiblížili ke koním, vynadali vám. Tvrdili, že koně plašíte, jenže zvířata byla v klidu, pokud zůstali v klidu lidé.

Pořádali akce, jako byla tahle, intenzivní soutěže pro hrstku superbohatých. Věnovali veškerý čas a peníze, zasvětili celý život zvířatům, která nutili k tomu, aby sloužila jejich ambicím. Modré stuhy. Trofeje.

Vezměte si tuhle mladou dámu. Stala se nepředstavitelná tragédie, a ona si dělá starosti kvůli závodům.

„Jen se snažíme pochopit, co se tady stalo. Doufali jsme, že byste nám možná mohla…“

„Jo, můžu vám říct přesně, co se stalo.“ Dívka se opřela zády a překřížila nohy v elegantních černých jezdeckých holínkách. „Máte matku?“

O ČTYŘI MĚSÍCE DŘÍVE

Jedna

MAPLE

MATKA TRVALA NA TOM, aby si Maple do stáje oblékla jezdecký úbor, přestože tam nešly jezdit. Přinesly koním mrkev, měly jí plný pytel. Stáje byly jen asi půldruhého kilometru od jejich nového domu. Šlo o součást slibu spojeného se stěhováním do Kalifornie.

„V Rancho Santa Fe jsou koně,“ řekla jí matka, jako kdyby koně nebyli všude i v Texasu. „Nejdřív ze všeho ti najdeme nové místo, kde budeš moct jezdit.“

Občas se zdálo, že Heather skutečně věří, že Maple koně miluje tak moc jako ona. Ne snad, že by Maple koně ráda neměla, jen ji trochu děsili, zvlášť koně v téhle stáji. Byli obrovští a dokonalí, vůbec se nepodobali zanedbaným kovbojským koním v Amarillu. Maple byla navlečená do pumpek, košile značky Cavalleria Toscana a nablýskaných holínek. Matka ji včera vzala do obchodu Mary‘s Tack and Feed a vybrala jí jezdecké oblečení za tisíce dolarů.

„Cokoli si budeš přát,“ opakovala jí pořád.

Maple neměla tušení, co by si měla přát. Nakonec jí všechno vybrala matka, což jim oběma vyhovovalo.

Teď si ale Maple připadala hloupě, naparáděná v cizích stájích – vlasy měla dokonce spletené do dvou francouzských copů –, jako by se ucházela o roli jezdkyně. Co když je někdo uvidí? Byla přehnaně oblečená, a navíc porušovaly pravidla. Všude kolem visely cedule zakazující dotýkat se koní.

„To se týká jenom lidí, co koně neznají,“ namítla Heather. Heather sama nebyla zrovna profesionálka. Brala hodiny v mládí. Ten příběh své dceři Maple vyprávěla nejmíň stokrát. Že byla nejlepší jezdkyně, než od nich odešel táta a ona musela s ježděním skončit. Svého koně musela prodat. Musela přestat chodit do stáje.

Maple ten příběh slyšela tolikrát, že se jí vtiskl do paměti a stal se nedílnou součástí toho, jak svou mámu viděla: vlasy spletené do copů, černé naleštěné holínky, sedí před arénou, zatímco ostatní dívky jezdí na svých fantastických koních, pro ni nedostupných.

Nebylo to fér. Svět Heather dlužil koně.

Teď už by Maplina matka jezdit mohla. Dokonce absolvovala pár lekcí, každá ale skončila zklamáním. Nebylo to ono. Tohle nechtěla. Tímhle se ta záležitost spravit nedala: jako by jediná cesta do její minulosti vedla přes budoucnost jejích dcer.

Heather se radši dívala, jak na koních jezdí její dcery. Nejdřív Piper, která měla přirozený talent, ale nechala toho, když na ni Heather začala moc tlačit. A teď Maple, která byla bez talentu a trochu bojácná, ale ochotná.

Maple odjakživa tak trochu podléhala kouzlu své matky, která byla krásná a kterou její zvláštní, osobité sny dělaly ještě krásnější. Heather chtěla, aby Maple jezdila na koni. Chtěla, aby se její dcera oblékala určitým způsobem. Chtěla, aby měla ty správné kamarádky. Nestarala se o věci, na kterých podle všeho záleželo ostatním matkám: nestarala se o známky, mravy, a dokonce ani o štěstí.

„Nikdo není šťastný,“ ujistila jednou Maple s podmračeným úsměvem. „Tím se netrap.“ Uhladila dceři vlasy. „Kéž by mi to někdo řekl, když jsem byla v tvém věku. Možná bych si pak nemyslela, že mi něco uniká.“

Maple věděla, že ji matka chtěla povzbudit, že chtěla, aby začala přemýšlet o vlastním životě, místo toho ji ale přiměla přemýšlet o Heather. Když Heather políbila Maplina tátu, když se na dovolené usmívala, když jí blahopřála k vysvědčení, Maple si říkala: Ona není opravdu šťastná. Jen se tak tváří.

Právě teď Heather šťastně vypadala. Šplhala po příčkách trubkové ohrady, aby si zblízka prohlédla koně, který se podle gravírované tabulky před boxem jmenoval Desi.

„Měla bys jezdit na tomhle,“ řekla Heather. „Ohromně by se ti hodil k vlasům.“

Desi byl obrovský, měřil nejspíš víc než sedmnáct dlaní – v koňských mírách se jedna dlaň rovnala čtyřem palcům, tedy deseti centimetrům. Působil dost ostře, poskakoval po vzdáleném konci stání a ukazoval bělmo. Podle Maple pro ni byl nevhodný ve všech myslitelných ohledech kromě jediného – jeho zlatě plavého zbarvení. To ale bylo to jediné, co její matka viděla.

Heather k němu natáhla dlaň, což Desiho zřejmě znervóznilo ještě víc. Valach pohodil hlavou a zavlnil zlatou hřívou.

„Je pro tebe ideální.“ Heather seskočila, čímž koně polekala.

Heather si upravila oblečení a rozhlédla se opuštěnou uličkou. Oblékla se do nenápadného luxusu. Všechno drahé bylo lehce skryté: diamantové náušnice schované pod vlasy, na kožené kabelce žádná loga. Jednoduchá halenka s květinovým vzorem. Mohla ji koupit ve Walmartu, což ovšem neudělala. Koupila ji v jednom butiku v Santa Fe za osm set dolarů.

„Myslela jsem si, že tu bude víc lidí. Je pondělí.“ Heather si rukou zastínila dokonale nalíčené oči a zadívala se směrem k řadě přívěsů. Našla si hospodyni, která ji uměla i nalíčit. S oblibou to každému vykládala, jako by to bylo něco výjimečného. „Jdu se poohlédnout po někom, koho bych se mohla zeptat na lekce. Ty můžeš zůstat u koní, jestli chceš.“

Maple poznala, že po ní matka chce, aby u koní zůstat chtěla, a tak přikývla a vlekla ten jejich obrovský pytel s mrkví k další stáji.

MAPLE VEŠLA DO CHLADNÉHO STÍNU zastřešeného průchodu. Koně vystrkovali hlavy nade dveřmi a pozorovali ji. Jeden si všiml mrkve a zaržál. Potom začali ržát všichni, přecházeli po svých stáních a pohazovali hlavami. Jeden se dokonce vzpínal a v těsném kruhu obíhal box. Trochu jí to nahánělo strach.

Maple měla vždycky pocit, že se stane něco hrozného. Právě teď. Říkala tomu předtucha. Její terapeutka tomu říkala generalizovaná úzkostná porucha.

„Co tu děláš?“ Holka vklouzla do uličky z jednoho z boxů.

Vypadala starší než Maple, byla ale malá a útlá. Na sobě měla jasně červený plášť jako postava z hororu, která je odsouzená zemřít. V obličeji ovšem připomínala spíš zabijáka.

„Tady nemáš co pohledávat,“ pokračovala. „Nečetla jsi cedule?“ Pak si všimla mrkve. „Panebože! Ty dáváš koním mrkev? Copak nevíš, že se to nesmí? Můžou dostat Cushingovu nemoc. Nebo tě kousnut. Znám jednu holku, co jí kůň ukousl prst, a taky ho spolkl. Fakticky, nedělám si z tebe srandu.“

Maple upustila těžký pytel na zem. Tváře měla v jednom ohni. Chtěla utíkat, ale nohy ji sotva nesly. Točila se jí hlava. Přála si, aby tam s ní byla mamka.

Heather vždycky působila dojmem, že jí dramatické situace nijak nevadí. Vlastně se spíš zdálo, že ji přitahují. Když se v restauraci strhla nějaká mela, když se odněkud ozval výstřel, Heather se odhodlaně přibližovala, svírala kabelku a vlídně se usmívala: Můžu nějak pomoct?

„Moje mamka…,“ začala Maple.

„Musíš odtud,“ řekla dívka. „Vážně, porušila jsi zákaz, jsi na cizím pozemku. A proč máš na sobě ty jezdecký hadry? Je pondělí.“

Maple zrudla ještě víc. Snažila se to matce vysvětlit, než ji navlékla jako nějakou panenku.

Objevila se žena, určitě matka té holky. Měla stejné zrzavé vlasy.

„Co tady děláš?“ zeptala se. Sdílela s dcerou i stejný postoj.

„Je tady někde moje mamka,“ řekla Maple místo odpovědi. „Musím ji najít.“ Vyrazila jako šílená směrem ke kancelářím. Mrkev nechala ležet v uličce stáje.

„Hej!“ křikla za ní holka. „Kolem koní nemůžeš běhat!“

MAPLE MATKU NAŠLA VE CHVÍLI, kdy se prakticky snažila o vloupání. Heather by nikdy ani nenapadlo, že nemá právo si dveře do kanceláře sama otevřít.

„Proč běžíš?“ zeptala se a dál zkoušela kombinace zámku. „Říkala jsem si, že bych jim mohla napsat vzkaz. Tohle je podle mě hlavní kancelář. Už jsem jim nechala sedm hlasových zpráv.“

Svoje snahy tuhle stáj kontaktovat Heather zahájila ještě před stěhováním. Místo aby to vzdala, její odhodlání se jen stupňovalo.

Maple ztěžka dýchala. Slzy měla na krajíčku. „Řekly, že tu nesmíme být!“ Hlas jí prudce stoupal. „Řekly, že jsme vnikly na cizí pozemek.“

Heather ožila. „Kdo ti to řekl? On tu někdo je?“

Heather se vydala směrem, odkud Mable přiběhla, vtom už se ale objevila rusovlasá žena s neméně zrzavou dcerou v závěsu. Při pohledu na Heather žena s rychlostí blesku nasadila úsměv.

„Ale dobrý den!“ Žena vmžiku přejela Heather očima, jako by počítala hodnotu všeho, co vidí – včetně Heather samotné. „Jsem Pamela a tohle je moje dcera Vida.“

„Já jsem Heather Parkerová. A tohle je moje dcera Maple.“

„Zrovna jsem vaší holčičce povídala, že stáje bohužel nejsou otevřené pro veřejnost.“ Pamela držela Vidu za ruku, prsty měly propletené, jako by nebyly matka s dcerou, ale nejlepší přítelkyně.

„Aha, my ale nejsme veřejnost,“ ujistila ji Heather. Byli bohatí teprve krátce, ale Heather už se krásně přizpůsobila. „Přišly jsme se zapsat na hodiny jízdy.“

„Je pondělí,“ řekla Pamela. „V pondělí sem nikdo nechodí. A tohle není jezdecká škola. Nejsou tu poníci a nepořádají se letní tábory.“

Heather postoupila o krok blíž a ladně překřížila paže. Od té doby, co zbohatla, se Maplina matka změnila, i když ne úplně. Kořeny toho, čím bývala, v ní zůstaly. Ale stala se víc sama sebou.

„Zrovna jsme koupili dům nedaleko odtud,“ řekla Heather, jako by to s tím mohlo nějak souviset.

Maple si ale všimla, že se Pamelin výraz změnil. Trochu změkl, jako by se Parkerovi přiblížili k tomu, aby patřili nejen sem, ale i kamkoli jinam.

„Jak milé! Tak to jsme sousedé,“ řekla. „Musím vás ale varovat, tohle zřejmě nebudou stáje pro vás.“

Maple věděla, že ničím jiným ta žena nemohla její matku víc navnadit.

„Dobrá jezdecká škola je v Olivenhainu. Můžu vám na ně dát kontakt.“

„Ne, děkuji. Líbí se mi tahle. Máme to sem blíž. Chci, aby mohla Maple chodit do stáje pěšky, když bude chtít,“ řekla Heather. Jako kdyby Maple někdy chodila pěšky. „Mohla byste si zapsat moje číslo? Abyste ho mohla předat majitelům. Nedaří se mi jim dovolat.“

„Kieran Flynn,“ řekla Pamela, jako by to jméno každý znal. „To on je majitel a hlavní trenér.“

Pamela si od ní číslo zjevně vzít nechtěla, ale Heather dál čekala. Nakonec si Pamela telefon na ni vzala. Rychle si číslo naťukala do mobilu.

Potom dodala: „Tohle je závodní stáj. Vloni jsme na Jihokalifornských mezinárodních parkurových závodech porazili všechny ostatní stáje. Vyžadujeme naprostou oddanost programu. Jsme velmi semknutá komunita. Musíte mít vlastní koně a vaši koně musí být zařazeni do tréninkového programu. To znamená, že všechny vaše jízdy jsou pod dohledem trenéra a vašeho koně připravuje profesionální jezdec. Tohle opravdu není místo pro zábavu.“

Nic Heather nemilovala víc než slovo „ne“.

Dvě

PAMELA

PAMELE SE HEATHER CELKEM ZAMLOUVALA. Nevěděla, čím to je – snad za to mohla její nemovitost. Heather se jí zamlouvala natolik, že si ji dokonce vygooglila.

Pamela seděla na bedně s výstrojí pro koně ve stáji A. Ujaly se s Vidou mrkve, kterou tu Maple nechala. Vida jí krmila všechny koně, kteří směli mrkev dostávat.

V pondělí sem nikdo nechodil, jen čističi boxů a krmiči. Pamela s Vidou – které byly ve stájích každý den v týdnu – kvůli tomu pondělky milovaly. Mohly být s koňmi samy. Jen suchý kalifornský vzduch a vůně borových hoblin a teplých zvířecích těl.

„Panebože,“ vydechla Pamela hned na první stránce.

„Co je?“

Vida k ní přiklusala s téměř prázdným pytlem od mrkve. Pamela jí ukázala telefon.

„Panebože. To jako fakt?“

„Její manžel je v balíku,“ řekla Pamela. „Musí to být oni, ne? Říkala přece Parkerová.“

„Jo, Heather Parkerová. A měly přízvuk jako lidi z Texasu.“ Vida vyskočila na bednu vedle matky. „Co tu koupili?“

Pamela vyhledala všechny domy v okruhu tří kilometrů. Jeden se prodal před třemi měsíci. Vyjela si nabídku.

Vida jí nakoukla přes rameno. „Fíha.“

Pamela žila v Rancho Santa Fe od dětství, ne všechny domy ale viděla zblízka. Většina se skrývala za vysokými branami a monstrózními příjezdovými cestami. Jeden z takových domů Parkerovi koupili za osmadvacet milionů dolarů.

„Vypadá to jak rekreační středisko,“ řekla Vida. „Koukni, je tam i vlastní stáj.“ Ukázala na parádní dřevěnou stodolu na konci pozemku.

„Do háje.“ Pamela seskočila z bedny. „Musíme jít.“

„Kam?“ Vida spěchala za ní.

„Říct to Kieranovi. Právě jsem mu našla zlatou husu.“

Tři

HEATHER

BYLY DOMA TAK RYCHLE, že Heather cítila zklamání. Chtěla by ještě jezdit po těch jednoproudých asfaltkách a nahlížet přes bílé ploty k soukromým tenisovým kurtům a pomerančovým hájům.

Rancho Santa Fe představovalo jinou kategorii peněz než cokoli, co Heather kdy zažila. Byl to kříženec zlaté éry Hollywoodu a historických španělských sídel. Patnáct minut na pláž. Žádné dopravní zácpy jako v L. A. Dokonalé počasí celý rok. I světlo tu bylo lepší. Žilo tu jen pár tisíc obyvatel, a všichni byli neskutečně bohatí. Dokonce i Bill Gates tady měl pozemek s koňmi.

Když Heather tuhle oblast objevila, připadala si výjimečná, jako by už samotné povědomí o její existenci bylo odměnou. To ona tlačila na to, aby se sem přestěhovali. Nemělo to chybu. Bylo tu všechno, co si kdo mohl přát.

„Já myslel, že z Kalifornie všichni odcházejí,“ namítal její manžel Jeff.

„Protože si ji nemůžou dovolit,“ opáčila Heather.

Do té doby dál žili ve svém domě v Texasu. Byl to dům z dřívějších časů, z doby před zbohatnutím. Byl skromný, ale blízko rodiny. Splatili ho, hned co jim štěstěna začala přát.

Jeff vlastnil sedmnáct společností, většinu peněz ale vydělal na investicích. Investoval od dětství. Před rokem a něco se mu začalo dařit způsobem, který připomínal kouzla, o nichž se píše v knihách. Heather ohromovalo, jak Jeff měsíc co měsíc přichází domů s dalšími dobrými zprávami.

Letos vydělám dva miliony.

Vydělám šest milionů.

Osmnáct milionů dolarů.

Pětatřicet.

Mám sto patnáct milionů dolarů.

Pak jí to přestal hlásit.

Mít tolik peněz a pořád vydělávat další nahánělo hrůzu. Parkerovi byli z ničeho nic bohatší, než si kdy dokázali představit. A najednou zjistili, že si dluží všechno, o čem kdy snili. Stalo se z toho bezmála břemeno. Výlety do Paříže, na Bahamy, karavan, který nikdy nepoužili, „hračky“ – ode všeho to nejlepší. A děti! Jen pomysli na děti! Jeff s Heather měli potřebu věnovat svým dcerám život, jaký oni sami nikdy neměli. Auta a oblečení, kabelky a koně.

„Piper s Maple budou mít bohaté kamarády,“ naléhala Heather jednou večer v posteli. „Kamarády, kteří jim zajistí postavení, jaké já nikdy neměla.“ Myslela tím ty, o které sama přišla.

Heather vyrůstala v sousedství koňských stájí. Každý všední den hned po škole přeskočila vzadu plot a přistála v říši svých snů. O víkendech tam bývala od svítání do tmy. S kamarádkami si říkaly holky ze stáje. Trávily spolu prakticky každou volnou minutu, přespávaly jedna u druhé a pořádaly oslavy u bazénu. Když ale bylo Heather dvanáct, její otec odešel.

Nešel daleko. Zůstal ve stejném městě, jen teď žil s jinou rodinou. Měl nové dcery, několik synů. Na Heather neplatil a ona i její matka ho příliš milovaly, než aby si o peníze řekly.

Její kůň byl prodán. Heather pak celá léta, do doby dlouho po dvacítce, nosila náramek s jeho jménem. Bylo to, jako by na zápěstí nosila svůj starý život.

Heather o své kamarádky ze stáje přišla. Už nikdy si pak znovu nenašla dobré přátele. Možná ji příliš vyděsilo nejen to, jak rychle může člověk někoho ztratit, ale i to, jak rychle na něj zapomenou a jdou dál.

Její život doma se rychle změnil. Všechno, co její rodinu dřív chránilo, přestalo fungovat: zámky, přátelé, úřady.

A Heather cítila, jak se souběžně s tím sama mění, jak se stává tvrdší, nespokojenější. Už si nemohla dovolit být sama sebou. Všechno, co na ní bylo nejlepší, bylo prodáno.

Heather si často představovala, jaký život mohla mít, kdyby od nich otec neodešel. Jak mohla navěky zůstat v tom idylickém dětství. Jak snadné, jak dokonalé mohlo všechno být. Mohla si nechat koně. Mohla mít kamarádky, svou stáj a svou rodinu. Připadalo jí, že je odsouzena strávit celý život úsilím vrátit se do toho místa, do ráje, který ztratila.

Dokud s Jeffem náhodou nevystoupali vzhůru. Měli teď peníze a najednou se stali dlužníky. Dlužili si prožít všechny své sny, vzít si všechno, co jim kdy bylo odepřeno. Dlužili svým dětem napravit všechny křivdy, které se jim kdy staly.

Dlužili všem – včetně naprosto cizích lidí – povinnost žít snový život. Pláže. Slunce. Panská sídla. Koně. Heather občas cítila znepokojivý tlak, jako by ji do hrudníku tlačila něčí pěst tak silně, že skoro nemohla dýchat. Měla bys být šťastnější! Nejsi dost šťastná! Proč sakra nejsi šťastná?

Být bohatý bylo svým způsobem jako být mrtvý. Člověk si vytvořil vlastní nebe, a pak byl nucen v něm žít.

Heather projela branou jejich sídla. Bránu hlídal muž v budce – vlastně tři muži, kteří se střídali na směny.

Když Heather vplula na příjezdovou cestu, připadala si, jako by zavítala na návštěvu k nějakému zahraničnímu potentátovi nebo do luxusního letoviska, byl to ale její dům. Uvažovala, jestli jí někdy začne připadat jako její. Dokonce i dům v Texasu – obyčejný, s děravou střechou a kuchyní ve stylu sedmdesátých let – jí vždycky připadal jako domov osoby, od níž ho koupila, staré ženy, která v něm vychovala své děti.

Heather si nemyslela, že bude někdy dost velká, aby získala pocit, že jí tenhle dům patří, a když se na něj teď dívala, nebyla si jistá, jestli o to vůbec stojí.

NAŠLA JEFFA, jak uspořádává svazky v knihovně. Zaplatili nějakým lidem, aby z domu všechno vyklidili, načež si s rozpaky uvědomili, kolik místa jim zbývá zaplnit.

Jeff měl jasnou představu, kam co patří. Bylo to v souladu s tím, jak fungoval jeho mozek. Dokázal vidět věci, které nikdo jiný neviděl, zaměřit se na ně a využít je. Když ale „pracoval“ – přičemž tím pojmem označoval cokoli, co právě dělal –, viděl v jednu chvíli jen tu jednu věc, takže nevnímal Heather, děti ani okolní svět.

Právě teď pracoval na knihách. Jelikož se pro ten úkol sám rozhodl, stal se pro něj tou nejdůležitější věcí na světě.

Poslední večer v Amarillu strávil umanutým označováním knih v krabicích. Kvůli úkolu, který si sám uložil, přehlížel její i svou vlastní rodinu a všechny jejich přátele.

Teď Heather seděla na opěradle pohovky a pozorovala ho při práci. Pořád ještě nenašla toho správného dekoratéra interiérů. Třeba by mohla požádat Pamelu, aby jí někoho doporučila.

„Objevily jsme perfektní jízdárnu,“ řekla Heather. „Všechny stáje jsou z kamene, s dřevěnými trámy. A všude je dokonale čisto.“ Jako kdyby na něčem takovém záleželo. „Je jen kousek odtud, Maple tam klidně dojde pěšky, když bude chtít.“

Jeff se zamračil. „Já bych tady pěšky nikam nechodil. Nejsou tu chodníky.“

„Může jít po stezkách pro koně.“ Heather si je sama prošla, aby měla jistotu. „Jmenuje se Jízdárna Rancho Santa Fe.“

To se jí na téhle stáji líbilo nejvíc. Těšila se, jak bude lidem jméno jízdárny říkat, a oni budou přesně vědět, kde to je a co ta adresa znamená. Není jako ty ostatní místní stáje, Slunečné pahorky nebo Měsíční farmy, jejichž názvy připomínají domovy pro seniory.

„Myslím, že by sama pěšky nikam chodit neměla,“ řekl Jeff v narážce na další důvod jejich stěhování do Kalifornie.

V Texasu byla Maple obětí šikany. Začala s tím jedna holka a postupně se jich přidalo půl tuctu. Nejdřív ji popichovaly. Potom do ní strkaly, když se učitelka nedívala. Jiná holka ji jednou popadla za vlasy a stáhla na zem. Škubla tak silně, že jí vytrhla kus kůže.

Tohle terorizování ze strany sotva dospívajících dívek časem odkrylo slabiny všech členů Parkerovy rodiny. Jeff trval na tom, že by Maple měla šikanu ignorovat. Heather byla přesvědčená, že by se její dcera měla bránit. Piper tvrdila, že by Maple měla dívky zneškodnit laskavostí. Všichni tři se mýlili. Nic nezabíralo. Nemohli nic dělat. Alespoň než je napadlo, že se můžou z Texasu a svých problémů vykoupit.

„Musíme jí koupit koně,“ řekla Heather. „Nemají tam školní poníky.“

„Celého koně? Nemůžeme nějakého najmout nebo tak něco, než si budeme jistí, že to chce dělat?“

Jeff Heather neustále upozorňoval, že Maple zjevně nejezdí na koni zdaleka tak ráda jako její matka. Trval na tom a Heather to dráždilo. Kdyby bylo po jeho, Maple by se schovávala doma a vůbec nikam nechodila. Heather se snažila, aby se Maple stala tvrdší, statečnější a lepší – ne lepší, než už sama byla, ale lepší než Heather. To měly děti dělat.

„Dobrý kůň je investice.“

Heather se zvedla z pohovky a přešla k Jeffovi. Věděla, že tělesná blízkost jí dodává na přesvědčivosti. Heather byla krásná žena a nejkrásnější na ní bylo to, že si toho byla vědoma.

Vůči mnoha věcem v životě měl Jeff celkem ambivalentní postoj – vůči přátelům, rodině, společenským normám –, krása ho ale vždycky dojímala. Chápal ji v podobě čísla, jako něco, co může kvantifikovat. Když spolu začali chodit, řekl Heather, že je 7,9. Tehdy byly v módě komplimenty naruby, takže to číslo Heather netrápilo tolik, jak by možná mělo, dokud jí neřekl, že její kamarádka Jacinda je 8,75.

Nikdo kromě její matky nemohl pochopit, proč si Jeffa vzala. Její matka na ni byla ohromně pyšná, že si bere chytrého chlapa.

„Chytrý chlap se k tobě bude chovat slušně,“ říkala. „Chytrý chlap tě nikdy neopustí.“

Lidi mají o géniích spoustu mylných představ.

Přesun do Kalifornie nebyl novým začátkem jen pro Maple. Novým začátkem byl i pro Heather. Byl to způsob, jak držet Jeffa v uctivé vzdálenosti od čísel osm a výš. Jeff totiž od té doby, co dostatečně zbohatl, zjevně usoudil, že aférky představují riziko, které mu stojí za to. Heather věděla, že ji může podvádět i v Kalifornii, ale přimět ho k přestěhování stejně považovala za vítězství.

Heather těšilo něco po Jeffovi chtít. Vzrušovaly ji tahanice, bavilo ji tlačit na něj, tak jako s tímhle domem a se stěhováním. Jeffova ochota něco jí kupovat se pro ni stala jediným důkazem jeho lásky. Někdy se díky jeho dárkům cítila lépe. Jindy ji napadalo, že pro něj možná peníze neznamenají tak moc, jak si myslela.

Heather zabořila prsty s novou manikúrou do Jeffových čerstvě ostříhaných vlasů. „Máme tady tu stáj. Musíme mít koně.“

„O kolika koních se bavíme?“

„Jen o jednom, pro začátek.“ Usmála se.

„Tak to je asi dobře, že jsem bohatý.“

„Jo, to je moc dobře.“ Potom ho políbila, rozevřela rty a vtáhla ho do své touhy.

Čtyř

PIPER

DÍVČIN NOVÝ POKOJ byl větší než ložnice jejích rodičů ve starém domě. A to si vybrala jeden z těch menších.

Když Parkerovi do Kalifornie přijeli, Heather rodinu zavezla k domu, aby si vybrali pokoje. Chovala se, jako by uváděla nějakou reality show.

„Připravit, pozor, teď!“ vykřikla, když zaparkovala.

Maple se dala do lehkého běhu, ale Piper byla dost otrávená. Tohle nebyla žádná reality show. Tohle byl její život.

Piper se v Amarillu líbilo. Měla tam kamarády a celý život. Matce se její kamarádi nelíbili. Měla snahu neustále Piper říkat, kým skutečně je.

„Copak nestojíš o kamarády, se kterými je zábava?“

„Copak nestojíš o kamarádky, o které se zajímají kluci?“

„Copak nestojíš o kamarády, co rádi cestují?“

Ve skutečnosti tím myslela: Copak nestojíš o kamarády, kteří jsou oblíbení a bohatí? Piper na tyhle povrchnosti z vysoka kašlala.

Piper byla pracant. Ráda lidem pomáhala, ráda se angažovala. Ještě v Texasu byla nejvytíženější dívkou na škole. Hrála lakros, dělala třídního pokladníka, byla předsedkyní debatního kroužku. Stavěla kulisy pro školní divadlo a pódia pro roztleskávačky a o víkendech vodila zvířata z útulku do místní prodejny s potřebami pro mazlíčky, kde je nabízela k adopci. Byla známá jako děvče, které všechno zařídí.

Teď byla v Kalifornii, bez přátel, bez kroužků, bez školy.

Piper bylo osmnáct. Teoreticky mohla zůstat v Texasu, i když by ji rodiče nepodporovali. Na podzim ale nastoupí na Kalifornskou univerzitu a jejím cílem je vystudovat medicínu. Matka ji přiměla předčasně ukončit poslední ročník na střední s tím, že ji Maple potřebuje. Pořád dokola jí opakovala: „Tohle je naše poslední šance být všichni spolu. Je to naposled.“ Piper vážně pochybovala, že je to pravda. Její matka nebyla člověk, který by se čehokoli vzdával – rozhodně ne svých dcer.

První den v domě za ní matka pořád chodila a naléhala: „Nevybereš si pokoj? Nechceš si vybrat pokoj?“

Piper, s očima upřenýma do mobilu, se zastavila v chodbě. „Ve kterém pokoji jsi ty?“

„Samozřejmě v hlavní ložnici,“ ujistila ji Heather.

„Vezmu si ten, co je od vás nejdál.“

„Piper…“ napomenul ji otec.

„Co je? Jsem skoro na vysoké. Potřebuju soukromí.“

Její otec se rozhlédl. „Řekl bych, že soukromí tady rozhodně mít budeš. Pochybuju, že na sebe většinu dnů vůbec narazíme.“

Jeff se snažil chovat neokázale a Piper mu to občas baštila. Jenže souhlasil s přestěhováním, odsouhlasil tenhle dům. Alespoň zčásti to musel chtít.

Piper na otce neustále tlačila, aby víc ze svých peněz někomu věnoval. Rozdával opravdu štědře, ale podle Piper to nikdy nebylo dost. Jí imponovala velká gesta, ohromné oběti. Je to vůbec charita, když vás to ani trochu nebolí? Kdyby bylo po jejím, táta by všechny peníze věnoval organizaci Nakrmíme Ameriku a Parkerovi by se mohli vrátit do starých kolejí.

Tenhle nový dům ji trochu děsil. Bohatství jí připadalo tak trochu neskutečné a nebezpečné. Jako by byli v karanténě, odříznutí od světa, jako v úvodní epizodě Černého zrcadla.

Ještě v Amarillu Piper věděla, kdo je. Měla kamarády, školu a svoje zájmy. Tu první noc v novém pokoji ležela v posteli a připadalo jí, jako by se od ní zdi vzdalovaly. Piper trvala na tom, že si nechá pohovku z jejich starého obýváku. Dala si ji do svého pokoje. Tu noc k ní upírala pohled jako ke kotvě, připadala jí ale neskutečně daleko, jako by se propadala tunelem vesmíru.

Rodičům Piper nemohla svoje pocity vysvětlit. Nemohla se s nimi svěřit nikomu, protože Piper byla pracant, byla někým, kdo problémy řeší – ne někým, kdo je má.

Ale, panebože, v tom domě se cítila tak osamělá, tak najednou a tak hluboce, až ji napadlo, že je možná osamělá už léta, jen byla doteď příliš zaneprázdněná, a tak si toho nevšimla.

Tohle na bohatství nesnášela ze všeho nejvíc. Vyřešilo vám všechny vnější problémy a zbyly jen ty, které jste měli uvnitř.

PIPER LEŽELA NA POSTELI a procházela příspěvky svých přátel na sociálních sítích, když dovnitř vpadla Maple. Její sestra měla na sobě dokonalý jezdecký úbor. Vypadala kouzelně a trapně zároveň.

„Mamka dostala céres!“ hlásila Maple, když sebou hodila na starou ošuntělou pohovku.

Piper odložila mobil. Rodiče jí šli občas na nervy, ale sestra nikdy. Podle ní byla Maple sladká jako nikdo jiný. Byla nezralá a ve svých třinácti byla ještě pořád plná slunce.

„Proč dostala céres?“

„Vnikla na cizí pozemek. Měla jsi ji vidět.“ Maple se začala chichotat. Bylo to nakažlivé. „Kancelář stáje byla zamčená a ona fakt zkoušela kombinace.“ Odmlčela se s pusou dokořán. „Slyšela jsi někdy o Cushingově nemoci?“

„Jo. Mají to i lidi.“

„Dostaly jsme céres, protože jsme chtěly krmit koně mrkví. Všude tam visely cedule, ať se jich nikdo nedotýká, mamka ale říkala, že jsou pro ostatní lidi.“

Maple zakoulela očima, Piper ale věděla, že pokud jde o jejich matku, sestřina vzpurnost má své meze.

„Proč jsi vůbec kývla na to, že budeš dál jezdit? Máš z koní hrůzu.“

„Nemám z nich hrůzu,“ bránila se Maple. „Jen jsou podle mě moc velký. A zuby se jim táhnou až dozadu k očím.“ Předvedla to na vlastní puse, kterou si roztáhla prstem.

„Tak na nich nejezdi.“ Piper znovu zvedla svůj mobil. „Nemusíš to dělat jenom proto, že to ona po tobě chce.“

Maple se narovnala. „Ty máš koně fakticky ráda a nejezdíš jenom proto, že to mamka po tobě chce. Takže kdo je tady vlastně na hlavu?“ Většinou byla sladká, občas se jí ale povedlo tnout do živého.

Piper klesla zpátky na postel, Maple si lehla vedle ní a opřela si bradu o sestřino rameno, zatímco Piper projížděla stránky. V rodině se ujal žert, že Maple nemá představu o tom, co je osobní prostor.

Maple tu a tam něco okomentovala. „Tohle je legrační… To je hnus… Panebože, tohle mi pošli.“

Ale většinu času v tom velkém prázdném domě jen tiše ležely, prakticky jedna na druhé.

Pět

VIDA

VIDINA MÁMA Kieranovi předem nezavolala, než k němu zajely. Zřejmě nechtěla, aby jí řekl, že nemá chodit.

Bydlel necelé dva kilometry od stáje opačným směrem, než byl pozemek Parkerových. Pamela zastavila s mercedesem u brány. Natáhla ruku a vyťukala vstupní kód.

Kieran žil v jedné z nejstarších usedlostí v Rancho Santa Fe. Zdědil ji po rodičích, kteří v tom domě umřeli při úniku plynu. Vidě vždycky připadalo, že je ten dům prostoupený smrtí. Stěny zežloutly. Byly tu řady podloubí ve španělském stylu a rafinovaně se rozpadající kašny.

Vida to tu zbožňovala. Temnota k ní promlouvala. Chtěla by mít možnost strávit tady noc nebo zažít seanci. Když byla mladší, představovala si, že v tom domě žije. Snila o tom, že se její matka a Kieran do sebe zamilují a Kieran ji adoptuje. A všichni koně budou její.

Pamela zajela do průjezdu a vystoupila z auta. Nikdo ji nepřišel přivítat. V domě bylo v pondělí stejně mrtvo jako ve stáji. Byl to den odpočinku, jediného odpočinku, který v celém týdnu měli.

„Co myslíš, nebude se vztekat, že jsme tady?“ zeptala se Vida, když přicházely ke dveřím ve stylu španělské gotiky.

„Nebude, až mu povím důvod.“ Pamela rázně zaklepala.

Po drahně dlouhé době Kieran dveře otevřel. V pondělí vypadal vždycky starší.

„Co tu sakra chceš?“ řekl jen trochu v legraci.

„Nesu dobré zprávy,“ řekla Pamela, když ustoupil, aby mohla projít.

„Mám taky telefon.“ Povzdechl si, když Vida vešla do domu za nimi.

Vstupní hala vypadala jako ze starých hollywoodských filmů, které ji matka nutila sledovat. Točité kované schodiště jen čekalo na to, až se někdo zřítí dolů po červených dlaždicích jeho stupňů. Vida s Pamelou vešly za Kieranem do televizního pokoje. Na obrovské ploché obrazovce běžel záznam starého parkurového závodu. Na pohovce spal Douglas Dunn, všemi vychvalovaný praktikant a Kieranův nejlepší jezdec. Bydlení u Kierana bylo součástí jeho odměny za práci.

„Tak co za obrovskou novinu pro mě máš?“ zeptal se Kieran a sáhl si do miniledničky pro zahraniční pivo. Lahev odzátkoval otvírákem ve tvaru koně. Bylo brzo, ale v pondělí Kieran pil celý den. „Chceš něco k pití? Mám někde jednu z tvých lahví.“

„Ne, díky, jsem v pohodě,“ řekla Pamela, ale v hlase měla úzkost.

V přítomnosti Kierana, který byl víc než dvacet let její trenér, působila často nervózně. Vida vyrůstala obklopená mýtem o své matce a Kieranovi. Jednu dobu Pamela patřila k jeho nejslibnějším jezdkyním. Potom jí umřel otec a většina jejích peněz umřela s ním. Pamela už si nemohla dovolit být skvělá.

„Byly jsme zrovna ve stáji a ta ženská s dcerou se tam promenovala, jako by jí to tam patřilo.“

„Radil bych ti, aby tohle nebyl důvod, proč jsi tady,“ namítl Kieran. „Říct lidem, ať vypadnou, snad dokážeš sama.“

„Jsem tady proto, že právě tady za rohem koupila barák za osmadvacet milionů dolarů – teda její manžel ho koupil.“ Pamela coby svobodná matka tohle vždycky ráda rozlišovala, jako kdyby sama neměla všechny peníze od otce. „Pokoušela jsem se jí říct – než jsem zjistila, kdo je –, že JRSF není jezdecká škola, ale netvářila se, že by ji to nějak odradilo.“ Jízdárna Rancho Sante Fe byla místem jen pro elitní jezdce. „Dokonce ani nemá koně.“

„No, to je snad dobře, ne?“ Kieran se podíval na Douglase, který se ještě ani nepohnul.

Vypadal na té pohovce jako mrtvola, napadlo Vidu.

„Přesně tak,“ řekla Pamela.

„Nechápu, proč ses ji pokoušela odradit,“ divil se Kieran.

„Už jsem ti to řekla, nevěděla jsem, kdo je. Měla na sobě nevkusný texaský ohoz. Ale jsou to zbohatlíci.“

„Moje oblíbená sorta. Než jim dojde, jak nebezpečný prachy fakticky jsou.“

Klesl do svého starožitného koženého křesla. Kieran měl vkus. On reprezentoval staré peníze. Jeho rodina vlastnila kdesi v Irsku hrad. Svůj dům zaplnil těmi správnými věcmi, které vydrží napořád, vypadají čím dál lépe a nikdy nevyjdou z módy.

„Je ve městě nová, takže bude potřebovat nové přátele. To jsi ty a ta ženská, co jste věčně spolu.“

June byla Kieranovou klientkou už šest let, on ale pokaždé znovu tvrdil, že si její jméno nepamatuje, a říkal jí to i do očí. Podle Vidy byl důvodem fakt, že June sice byla nehorázně bohatá, ale slovně bohatství odsuzovala. Každému, kdo byl ochotný ji poslouchat, neustále opakovala, jak je skromná. Jezdila v Tesle, vlastnila jen dva koně – jednoho pro sebe a druhého pro svou dceru Effie – a závodila jen jednou za sezonu, protože „tohle všechno je vlastně jen pro zábavu“.

Vida měla moc ráda Juninu dceru Effie. S matkou se shodly na tom, že Effie je v pořádku, zato June lezla permanentně na nervy dokonce i Pamele. Nebýt stáje, z těch dvou by se přítelkyně nikdy nestaly, jenže tak to bylo s případy přátelství často. Byly to sňatky z rozumu.

„Samozřejmě,“ řekla Pamela. Byla ráda, že může být užitečná.

Vida byla celý život obklopená lidmi, kteří Kierana uctívali. Koním doopravdy rozuměl. Byl hlavní trenér a měl ve všem poslední slovo. To on rozhodoval, kdo bude jezdit na kterém koni, kdy a kde. Každý usiloval o jeho přízeň. Pokud si Kieran myslel, že jste dobří, potom jste byli vážně skutečně dobří. Pokud si myslel, že jste špatní, nebyli jste k ničemu.

Pamela už netrénovala, nebyla formálně Kieranovou studentkou. Ale tak jako všechno v JRSF – koně, jezdci, zřejmě i hlína v květinových truhlících – patřila jemu. Tak už to ve stájích chodilo. Byli jste součástí týmu. A tým byl lidskou amplifikací jediného hlasu: hlasu vašeho trenéra.

„Můžeme ji a její dceru vzít některý den v tomhle týdnu do stáje na ukázkovou lekci, ne?“ navrhla Pamela. „Pořádně se předvést. Pojistit si, aby se její dcera zapsala co nejdřív, než se ji pokusí zlanařit jiná stáj.“

„Nemá na čem jet,“ namítl Kieran.

„Můžeme jí půjčit jednoho z našich koní,“ navrhla Pamela, „na dobu, kdy se bude poohlížet po vlastním.“

Vida zaúpěla. „Cože? Nechci, aby jezdila na některým z mých koní. Zkazí je. Je na ní vidět, že o koních absolutně nic neví.“

„No, tak to ji to budeš muset naučit, ne?“ řekla Pamela. „Můžeš ji sledovat jako ostříž. Posadíme ji na Fausta. Stejně už je prakticky v důchodu.“

„Brr,“ otřásla se Vida. Občas se mohla zbláznit z představy, že má být týmový hráč.

„Je mi líto, mladá dámo,“ upozornila ji Pamela. „Ale tohle děvče se stane tvou novou nejlepší kamarádkou.“

Šest

PAMELA

V ÚTERÝ BRZY RÁNO PAMELA poslala Heather textovku a pozvala ji na kávu s ní a s June. Setkaly se na pobřeží v Del Mar, v malém roztomilém podniku, kde mohly obsadit stůl blízko vody, stranou od ostatních.

June se chovala jako obvykle. Vehementně Heather varovala před snoby v Rancho Santa Fe, jako by mezi ně sama nepatřila. Heather svírala svou značkovou kabelku Kelly od Hermès a přikyvovala.

Pamela navazovala kvůli Kieranovi přátelství se ženami už dřív. Dokonce i June byla ve skutečnosti jednou z takových přítelkyň. Tohle člověk dělal, aby byl týmovým hráčem, aby se ucházel o Kieranovu přízeň. Některé ženy se Pamele zamlouvaly, jiné ne. V případě Heather si zatím nebyla jistá.

Heather až příliš připomínala texaskou královnu krásy. Měla přízvuk, který se pokoušela potlačit. Působila dojmem, že se zoufale snaží ukázat, co v ní je. Úkolem Pamely bylo přesvědčit ji, že cesta k jejímu cíli vede přes utrácení peněz.

„Takže výcvikový program vyjde na deset tisíc měsíčně,“ vysvětlila Pamela, jakmile June na chvíli zmlkla, aby se nadechla. „A pak zhruba jednou měsíčně pořádáme soutěže. Za účast se samozřejmě platí zvlášť. Vaše holčička může hned začít trénovat na jednom z Vidiných koní – máme pro ni ideálního hřebce, bude si ale muset co nejdřív pořídit vlastního koně. Pokud Kieran odsouhlasí, že u nás můžete s dcerou trénovat, rád vám s nákupem poradí.“

Pamela cítila, že je důležité, aby to vyznělo tak, že by Kieran nemusel Heather přijmout. Přesně tak je třeba se zbohatlíky jednat. Lidi jako Heather vyrůstali v přesvědčení, že jsou v porovnání s boháči jistým způsobem méněcenní. Bylo zásadní umět toho využít.

„Kupovat koně je velká zábava,“ usmála se June. „Na trhu je spousta rozkošných koní.“

Nebudou se poohlížet po rozkošném koni. Koupí koně z kategorie Grand Prix, koně, který bude moct závodit na nejvyšší úrovni jezdeckého sportu. Koně, kterého by si Kieran ani Pamela nemohli dovolit. Tohle dělalo z Heather zlatou husu.

„Je to všechno tak vzrušující,“ řekla Heather. „Maple bude nadšená.“

„Kieran má čas podívat se na její jízdu zítra dopoledne,“ pokračovala Pamela, „až skončí trénink s Douglasem Dunnem. To je jeho nejlepší jezdec. Pokud bude Kieran s přijetím vaší dcery do JRSF souhlasit, nebude ji trénovat on sám. Pro přípravu juniorů má úžasnou trenérku Amy. Každého klienta ale musí nejdřív vidět Kieran.“

I tohle byla lež. Děti trénující s Amy mohly být Kieranovi ukradené, ale s Parkerovými to bylo něco jiného. Chtěl mít jistotu, že se zapíšou, a možná se chtěl i trochu předvést.

Heather zamrkala prodlouženými řasami. Byla od přírody krásná, ale všechny ty přídavky dělaly její krásu malinko obscénní. Pamela si všimla prodloužených řas, prodloužených vlasů, botoxu a výplní rtů. Rozčilovalo ji, jak ženám zjevně nedochází, že s tímhle trendem začaly pornohvězdy, a že díky tomu vypadají tak trochu jako ony. Pamela si pěstovala přirozenou, koňskou krásu, takže připomínala zápornou postavu z některého filmu podle Jane Austenové.

„Tráví děvčata celé dny ve stáji?“ zeptala se Heather. „Já to dělávala, když jsem byla mladší.“

„To se ví, že ano!“ potvrdila jí Pamela. „Moje Vida je tam od rána do večera, někdy až do devíti.“

Nezmínila se o tom, že tam Vida až do devíti čistí uzdy pro tréninkový program. Tohle byla jedna ze zvláštností jezdeckého sportu: Platili jste jako mourovatí a stáj vaše děti ještě využívala k těžké práci.

„Tahle stáj je naše rodina.“

Pamela se považovala za neoficiální hlavní mámu stáje, i když poslední dobou jako by její pozice začala být malinko nejistá. Pokud jste se chtěli udržet na vrcholu potravního řetězce, museli jste patřit k nejlepším, a abyste mohli patřit k nejlepším, bylo nutné, abyste si to mohli dovolit. Doufala, že náborem Heather si svůj profil zase vylepší.

„Je to místo, kde všichni tvoříme jeden tým. Místo, kam každý z nás patří.“

Heather se celá rozzářila. Trochu pevněji sevřela svou značkovou kabelku. Skoro nedýchala. Byla tak snadný terč, až si Pamela skoro přála, aby jí sama měla co prodat. V místě, jako je tohle, sežerou Heather zaživa.

„To by sis měla vyšít na polštář,“ odfrkla June.

June se neustále snažila stáj podkopávat, přestože do ní investovala stejně jako všichni ostatní. Byl to její způsob, jak si udržet pocit kontroly.

„Budete tam zítra obě?“ zeptala se Heather.

„To se ví, že budeme, drahoušku.“ Pamela naklonila hlavu a vyloudila svůj nejmilejší úsměv.

Mít možnost někoho ovlivňovat Pamela vždycky považovala za mimořádné potěšení. Viděla to dnes a denně u Kierana: jak se jezdci pod jeho vedením proměňují. Být svědkem té změny bylo šokující a úchvatné zároveň.

„Budeme na té cestě s vámi na každém kroku.“

Sedm

HEATHER

TU NOC HEATHER NEMOHLA SPÁT. Převalovala se na jejich matraci za třicet tisíc dolarů. V útrobách cítila příjemné šimrání. Měla s Jeffem dvakrát sex, ale pak se omluvil, že už nemůže.

Byla z těch koní tak nadšená. June se jí celkem zamlouvala, zato Pamela se jí líbila moc. Připadalo jí, že by se z Pamely mohlo vyklubat pěkné kvítko, až se víc poznají. Až se spřátelí.

Heather myslela na své někdejší kamarádky ze stáje. Zajímalo by ji, kde teď jsou. Pochybovala, že jsou stejně bohaté nebo úspěšné jako ona. Zajímalo by ji, jestli si na ni někdy vzpomenou. Doufala, že ano. Doufala, že si ji vyhledaly, a vzápětí ji přepadly obavy, že to neudělaly.

Druhý den ráno Heather navlékla Maple do zbrusu nového jezdeckého úboru. Přiměla hospodyni, aby Maple zapletla francouzské copy.

Kvůli copům měla Maple helmu trochu moc natěsno, zato ale vypadala kouzelně. Heather se pokusila přemluvit Piper, aby šla s nimi. Piper odmítla. Ani Jeff neprojevil zájem.

„Ty knížky už budu mít hnedle srovnané!“ řekl.

Heather s Maple se vydaly na krátkou jízdu do stáje. Dorazily o patnáct minut dřív. Heather doufala, že ten čas stráví přípravou koně, ale ten už byl osedlaný a přichystaný.

Pamela se k nim hned vrhla a zmocnila se Heatheřiny paže způsobem, který byl důvěrný a zastrašující zároveň. „O všechno se starají podkoní,“ vysvětlila. „Děvčata občas v sobotu odpoledne koně vykoupou nebo jim pomalují srst pestrými barvičkami, jen tak pro zábavu.“

Vida zamířila rovnou k Maple, což Heather potěšilo. Dnes byla Vida v jezdeckém a Heather zaznamenala všechny značky jejího úboru.

Pamela je zavedla k hlavnímu kolbišti. Uprostřed byly porůznu rozmístěné pestře pomalované překážky nastavené do neuvěřitelných výšek. Obklopovaly ho menší ohrady a dál byly pastviny a jezdecké stezky.

Podél jedné strany hlavního kolbiště byla široká terasa se stolky a židlemi. Pamela odvedla Heather ke stolu, kde už čekaly June a její dcera.

Junina dcera Effie byla nádherná. Měla široce posazené tmavé oči a krásné lesklé vlasy. Vida s Maple si sedly vedle ní. Pohled na ty tři dívky pohromadě Heather ohromil. Dokonale se k sobě hodily. Vypadaly jako nejlepší kamarádky. Představovala si jejich budoucnost děvčat od koní, která bude přesně jako její vlastní minulost: přespávání, projížďky a oslavy u bazénu.

Heather se automaticky dotkla zápěstí, než si vzpomněla, že už svůj starý náramek nemá. Bude si muset opatřit nový, a stejný taky pro Maple.

„Effie je čtrnáct, nejspíš zhruba jako Maple,“ podotkla Pamela. „Ale u děvčat od koní na věku nezáleží!“

„Maple je třináct,“ řekla Heather. „Kolik je Vidě?“

„Sedmnáct.“

To Heather překvapilo. Vida byla drobná a působila navíc dojmem dětské nevinnosti.

Pamela ukázala směrem ke kolbišti. „To je hlavní trenér Kieran Flynn. Koně má v krvi. Jeho praprarodiče se sem přistěhovali skoro před sto lety. Věnovali se koňským dostihům. Kieran je jedním z nejlepších trenérů parkurového skákání na světě.“

Heather přikývla. Kieran vypadal jako Ir a vypadal jako trenér koní. Byl svalnatý a distingovaný, jako lord zkřížený s bodyguardem. Teď trénoval jezdce na obrovském hnědákovi.

V Heather hrklo, když jezdec projel kolem nich a ona si všimla jeho tváře. Byl až neskutečně pohledný.

„To je Douglas Dunn,“ řekla Pamela, jako by reagovala na Heatheřino drobné zalapání po dechu. „Kieranův nejlepší jezdec. Pokud tady budete trénovat, připraví vám koně.“

Heather si pamatovala, že „připravovat“ koně znamená udržovat ho vyladěného pro jezdce.

„Vypadá moc dobře,“ řekla Heather, aby nepůsobila ještě podezřeleji.

Její oči ho sledovaly podél kolbiště. Byl vysoký, atletický, vypadal trochu jako Evropan. Věděl, jak sedět na koni.

„To ano,“ souhlasila Pamela. „Měla byste ho vidět při závodech. Hejna děvčat sledují jen jeho a tajně si ho fotí na mobil. Je to k popukání.“

Heather jim to nemohla mít za zlé. Sama měla chuť udělat si fotku, aby ho mohla ukázat Piper, která jí to jinak nikdy neuvěří. „Kolik mu je?“

„Už není pod zákonem,“ řekla Pamela a Heather si připadala trochu provinile.

„Dunne!“ zařval Kieran. Dunn se právě chystal na překážku, která musela být víc než půldruhého metru vysoká. „Zahřej se nejdřív na téhle.“

Douglas se řídil Kieranovými pokyny.

Heather sledovala jezdecké soutěže v televizi, naživo ale ještě nikdy neviděla koně skákat tak vysoko. Bylo trochu neuvěřitelné, že se tak velké zvíře dokáže vznést do vzduchu a složit své dlouhé štíhlé nohy pod tělo vážící nějakých sedm set kilogramů.

„Co to děláš?“ obořila se na ni.

„Proč ne?“

Osm

PIPER

Table of Contents

Výslech číslo 9

O čtyři měsíce dříve

Jedna

Dvě

Tři

Čtyř

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Výslech číslo 1

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Výslech číslo 2

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Výslech číslo 3

O tři měsíce dříve

O dva měsíce dříve

O šest týdnů dříve

Jihokalifornské mezinárodní parkurové závody