ZACHARY YING AND THE DRAGON EMPEROR

Text © 2022 by Xi Ran Zhao

Jacket illustration © 2022 by Velinxi

Jacket design by Karyn Lee © 20200 by Simon & Schuster, Inc.

Published by arrangement with Margaret K. McElderry Books,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Anna Křivánková, 2024

ISBN 978-80-242-9882-5

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Mé rodině,
která moje psaní nejdřív nebrala vážně,
dokonce ani po mé první knize,
ale po téhle už ano.

1

Jak získat superschopnosti
čtením Wikipedie

Zack se naučil nerozbalovat si obědy od mámy před svými kamarády. Vlastně už je ani nejedl. Mámino jídlo mu sice chutnalo, ale jeho kamarádi nad ním vždycky ohrnovali nos, jako by jim snad pronikavá vůně omáček a koření fyzicky vadila. Samozřejmě nadělali spoustu řečí kolem toho, že má coby jediný asijský kluk ve škole to „nejdivnější“ jídlo. Ach jo, hrozně ho štvalo, že takový stereotyp existuje.

„Proč si lámeš hlavu s tím, co říkají druzí?“ nechápala máma, když ji prosil, aby mu prostě udělala sendviče. „Moje jídlo je daleko lepší než kus masa mezi chleby!“

V tom se nemýlila, ale také nechápala, v čem je problém. Zackovi se konečně povedlo najít si stálou skupinu kamarádů, což nebylo jen tak, protože na druhý stupeň nastoupil na jinou školu než těch pár kamarádů, které si udělal na prvním stupni. Nechtěl riskovat, že se zase ocitne odstrčený. Jenže bez ohledu na to, kolikrát ji prosil, aby mu nevařila plnohodnotná čínská jídla, ho máma stejně neposlouchala, protože „kde bys potom vzal živiny?“. A kdykoliv se vrátil domů s nesnězeným obědem – dokonce i když si připravil výmluvu, že trénoval půst na ramadán –, probudil se v mámě vědec a pustila se do další přednášky o denní dávce bílkovin a zdravé zeleniny, kterou dvanáctiletý chlapec nezbytně potřebuje.

Bylo snazší předstírat, že to jídlo snědl.

Zack spěchal prázdnou chodbou, pod paží svíral krabičku s obědem jako kontraband a nevšímal si, že ho přitom provinile bodá u srdce. Zastavil se před řadou barevně sladěných odpadkových kontejnerů a otevřel krabičku. Vzduch naplnila vůně smažených zelených fazolek a šťavnatých hovězích plátků navršených na hromádce rýže. Ucítil, jak se mu sbíhají sliny a sám sobě navzdory snědl pomocí přibalených hůlek několik soust nasáklých omáčkou. Pak toho ale nechal, protože si vzpomněl, že by mu tím pachem mohly být cítit vlasy a oblečení. Navíc nechtěl, aby ho někdo přistihl, jak se v chodbě krmí nad odpadkovým košem. Opravdu nepotřeboval další důvod, aby mu ostatní děti říkaly, jak je divnej.

Otevřel kompostér.

„No no, kluku. Opravdu chceš dopustit, aby všechno to jídlo přišlo nazmar?“

Zacka ten hlas vyděsil. Ozval se tak blízko, jako by mu zazníval přímo v hlavě. Byl hluboký a drsný jako hlas učitele, ale když se Zack rozhlédl po chodbě, nikdo tam nestál.

Položil krabičku s obědem na víko kontejneru na papír a zkontroloval svůj telefon. Žádná náhlá upozornění či apka, která se zničehonic otevřela, ani nic podobného. Vyhrabal z kapsy to druhé zařízení, které mohlo vydat zvuk: brýle zvané portálky vybavené rozšířenou realitou, vyrobené firmou SJ Technologies. Nasadil si je na oči. Jejich průhledné rozhraní tvořila jediná dlouhá čočka. Na okraji Zackova zorného pole se objevily průsvitné neonové widgety pro zobrazení času, teploty, počasí a podobných věcí. Ale ani zde nenašel žádná upozornění.

„Nazdar! Hraješ na tom Bájeříši?“

Zack nadskočil. Tentokrát si byl jistý, že ho někdo skutečně oslovil. Akorát ne hluboký, drsný hlas, ale jiný chlapec. Jiný asijský chlapec, který se s plachým úsměvem blížil chodbou. Naleštěná podlaha se mu pod nohama blyštěla jako světelná stezka.

Zacka přemohlo ohromení. Tahle část města byla tak bílá, že celou šestou třídu byl jediným asijským klukem v ročníku. Zamyslel se, zda sem ten chlapec přišel jen na letní vyučování, nebo jestli zůstane i na podzim.

„Kdo nehraje Bájeříši?“ Zack se ovládl a ztišil hlas, jako to dělal vždycky, když mluvil s někým novým, protože jinak by jejich první dojem byl, že vypadá a mluví jako holka. Byl tak vychrtlý, že nepomáhaly ani krátké vlasy a pytlovité oblečení. Přesto se pousmál. Hrozně se mu líbilo, že si může najít kamarády pomocí Bájeříše. Bylo načase. Hra – a vůbec celé portálky od firmy SJ Technologies – se staly hitem asi před třemi lety, jenže právě tehdy se musel s mámou odstěhovat z New Yorku, protože už si tamější bydlení nemohla dovolit, a tím pádem mu nemohla ani koupit ty brýle. Bájeříše sice existovala i jako internetová apka, ale ovládání bylo daleko těžkopádnější, takže s klukem, který musel ke hře používat výhradně telefon, si nikdo hrát nechtěl. Teprve loni ho máma k narozeninám překvapila portálkami a od té doby konečně mohl hrát doopravdy, kamarádit se skrze hru s lidmi, a dokonce si vydělat i trochu peněz obchodováním na sekundárním trhu, což mu také umožnilo kupovat si každý den školní obědy, namísto aby jedl to, co mu máma zabalila. „Dokonce jsem ve školním týmu,“ dodal Zack. „Proto jsem tady. Když si pár předmětů odbydu teď v létě, budu mít na podzim víc času připravovat se na turnaje.“

„To je super! Přidáme se navzájem?“ zeptal se chlapec a přitom si na telefonu otevřel apku Bájeříše. Měl podobný přízvuk jako Zackova máma, což znamenalo, že je nejspíš také z pevninské Číny a jeho prvním jazykem je mandarínská čínština.

Zackovo nadšení zvolna přešlo v ostražitost, jako vždycky, když potkal jiné dítě z Číny. Existovala totiž šance, že se mezi ně postaví politika, jelikož Zackova máma musela spolu s ním utéct před čínskou vládou, ještě když byl mimino. Většina zápaďanů se domnívala, že všichni Číňané sdílí původ i hodnoty, ale nic nemohlo být dál od pravdy. Zacka často frustrovalo, že je všechny nazývají „Číňany“, přestože v mandarínštině se jasně rozlišovalo mezi chua-žen, čili někým čínského původu, a ta-lu žen, tj. někým z pevninské Číny. Chua-žen migrovali po celém světě po celá staletí, možná tisíciletí. V New Yorku pocházela většina máminých čínských přátel převážně z Tchaj-wanu, Malajsie, Singapuru a dalších jihovýchodních asijských zemí – ti byli chua-žen, ale ne ta-lu žen, a tudíž bylo pravděpodobnější, že budou stejně jako ona kritičtí vůči vládě pevninské Číny.

Ne že by se Zack musel držet dál od všech pevninských Číňanů. Koneckonců i jeho máma mezi nimi měla přátele. Ale napřed bude třeba zjistit, jestli je tenhle kluk nadšeným příznivcem čínské vlády – stejně jako některé místní děti věřily, že americká vláda je za každých okolností dobrá a mocná, a ani je nenapadlo to zpochybňovat – a teprve pak se s ním bude moci sblížit. Bylo ovšem dost trapné se na něco takového hned vyptávat, a tak Zack jen vyloudil úsměv, který s trochou štěstí vypadal přirozeně, a potom si na portálkách otevřel svůj bájeříšský profil propojený s mobilní apkou.

„Takže ty jsi Zachary Jing, viď?“ Chlapec zvedl telefon, na jehož displeji se objevil QR kód potřebný pro spřátelení dvou uživatelů. „Já jsem Simon Li.“

„Jak to, že víš, jak se jmenuju?“ zamračil se Zack a ukázal prstem pod kód, aby jej portálky oskenovaly. Kolem kódu se objevil tenký neonový čtvereček a zablikal. Vzápětí se Zackovi před očima objevil Simonův profil. Klikl na tlačítko, jež se před ním vznášelo, a tím potvrdil vzájemné přátelství.

„Řekl mi to učitel!“

Zack v rychlém sledu několikrát zamrkal. Netušil, co si o tom myslet. Měl zhruba představu, co se stalo – Simon nejspíš přišel do letní školy, aby si odbyl pár srpnových předmětů, a učitel mu pravděpodobně pověděl, ať Zacka vyhledá, jako by snad měli být automaticky přátelé jen proto, že jsou oba Číňani. Byla to další ostrá připomínka, že když se lidé dívají na Zacka, vidí v něm jenom Číňana. Dovedl si představit, jak teď ostatní děti říkají – Haha, no jasně, ti dva Asiati se hledali, až se našli.

Zacka se zmocnilo povědomé vyčerpání. Už ho unavovalo být neustále vyčleňovaný jen proto, jak vypadá, což se po přestěhování do Maine o hodně zhoršilo. Obyvatelé New Yorku byli tak různorodí, že nějaká rasa téměř nehrála roli, ale tady si připadal, jako by měl nad hlavou do očí bijící nápis CIZINEC. Nechápal to. Vždyť je Američan jako kterékoliv jiné dítě ve třídě. Kromě několika základních frází ani nedokáže mluvit mandarínsky. Tak proč ho ostatní soudí jen podle vzhledu?

„Takže máš stejný příjmení jako první císař?“ Simon otočil displej mobilu zpátky k sobě. Jeho hustá ofina vážně potřebovala zastřihnout – byla tak dlouhá, že mu v podstatě zakrývala oči.

„Jako kdo?“ Zack si sundal portálky a uhladil si vlastní vlasy. Máma si vždycky stěžovala, že chodí rozcuchaný.

„První čínský císař. Všichni ho nazývají jeho titulem, Čchin Š’-chuang-ti, ale doopravdy se jmenoval Jing Čeng. Píše se tvoje Jing stejným znakem jako jeho Jing? Ono totiž existuje pár různých rodových jmen, co se čtou Jing, ovšem tohle je fakt vzácné. Většinu jeho dětí totiž po pádu jeho dynastie zabili, víš? Ale jestli se tvoje Jing píše stejně jako jeho Jing, jsi nejspíš potomkem přeživší linie!“

„O čem to mluvíš?“ Zackovi už vlastní příjmení vůbec neznělo jako opravdové slovo.

Totiž, ono nikdy neznělo jako opravdové slovo. Vůbec netušil, jestli má nějaký význam. Navíc ho nesnášel. Celý život se mu všichni smáli, že Zachary Jing zní jako Zachary Flink, což velmi dobře pasovalo na posměšky, že se při tělocviku zadýchá dřív než kdokoliv jiný. Kromě toho se mu také smáli, že se chová jako holka, přestože je kluk, a že si do školy nosí divné jídlo, ale to už byla jen třešnička na dortu.

„Ty nevíš, kdo byl první čínský císař?“ zhrozil se Simon. „Ty jo, co na těch amerických školách učí? Vždyť vynalezl Čínu! To je přece dost velkej počin, dokonce i pro světový dějiny! V roce 221 před naším letopočtem dobyl Sedmero válčících států a prohlásil se –“

Ach bože. Tohle už bylo trochu moc. A Zack si znovu představil, co by řekli ostatní – Ha ha, no jasně, dva čínský kluci spolu nerdujou o starý čínský historii.

„Hele, poslouchej,“ přerušil Simona, „když už je řeč o historii, zrovna mám hodinu dějáku a řekl jsem učitelce, že si jen na chvilku odskočím na záchod. Tak se uvidíme pak, jo?“

„Aha. Tak jo.“ Simon si prudkým pohybem odhrnul ofinu z očí, do kterých se promítla záře displeje. „Ale toho prvního čínskýho císaře by sis měl vyhledat. Je fakt super. Pošlu ti odkaz!“

„Dobře. Díky.“ Zack z víka kontejneru na papírový odpad sebral krabičku s obědem. Simon na ni ukázal.

„Počkej, tys chtěl to jídlo vyhodit?“

„Cože?“ Zack se zasmál trochu moc křečovitě a zabouchl víko kompostéru. „Samozřejmě že ne. Vyhazoval jsem… něco jinýho.“

„Hochu, tobě nějak moc záleží na tom, co si myslí ostatní.“

Zack sebou trhl, rozhlédl se a pod tričkem a džínami mu vyrazil studený pot. Ten hlas rozhodně nevycházel z jeho telefonu ani z portálek.

„Co se děje?“ Simonův pohled byl najednou podivně pronikavý.

„Ehm. Nic. Jenom… čau.“ Zack se odšoural pryč.

Když míjel toalety, na okamžik jej napadlo, že by mohl svůj oběd spláchnout do záchodu, ale nedokázal se vyrovnat s pomyšlením, že by s máminým jídlem provedl něco takového. Kompost je aspoň nějak užitečný. Nebo si to aspoň namlouval.

Možná ten hlas byl jeho svědomí.

Ale od kdy mluví svědomí tak nahlas?

Jakmile se Zack vrátil do hodiny dějepisu, posadil se ke svým kamarádům a společně pokračovali v projektu o Alexandru Velikém.

„Vítej zpátky. Bavil ses dobře?“ zavtipkoval Aiden sedící naproti u kulatého stolku a s lenivým úsměvem otáčel stylusem. Byl kapitánem jejich bájeříšského týmu a Zackovo srdce mělo v jeho přítomnosti trapný sklon pořádně se rozbušit. Aiden byl absurdně vysoký a nádavkem měl vždycky bezvadně upravený účes.

„Vlastně mě zdržel jeden novej Číňan,“ zamumlal Zack a odvrátil zrak od Aidenových bleděmodrých očí. „Neznáte ho třeba?“

„Proč se ptáš nás? Jedinej další Číňan jsi tu ty,“ řekl Trevor, další člen týmu. Měl rozcuchané hnědé vlasy a celý rok nosil tu samou odrbanou mikinu. Anebo to byly dvě stejné mikiny, které střídal. Teorie se různily.

„To přece neznamená, že ho musím znát!“ vyhrkl Zack. „Proto se ptám!“

Trevor pozvedl na obranu ruce. „Soráč. Hlavně mě nežaluj.“

Zack silou vůle potlačil povzdech, protože nechtěl vypadat jako citlivka, která se urazí kvůli jediné poznámce. Ujistil se, že paní učitelka Fairweatherová právě pomáhá jiné skupině, a pak pod stolem projel mobil. Simon už mu poslal zprávu do Bájeříše a odkaz na článek o prvním čínském císaři. „Ten kluk je trochu magor. Napovídal mi spoustu věcí o nějakým císaři a přinutil mě, abych si ho přidal do Bájeří– tyjo!“

„Co?“ zahleděl se mu Trevor přes rameno na displej mobilu, na kterém byl zobrazený Simonův herní profil. Simon tam měl vystaveno šest oblíbených exemplářů ze své sbírky virtuálních bájných potvor, viditelných jen pro přátele. Všechna ta stvoření byla vymaxovaná a nesmírně vzácná.

Trevorovi rovněž spadla čelist. „To je Vznešená hydra na desátý úrovni?“ vyjekl, čímž přilákal pozornost spolužáků od vedlejšího stolu. „Vznešenej čínskej drak na desátý úrovni?“

Zack se nervózně ohlédl po paní Fairweatherové, připraven okamžitě schovat telefon. Naštěstí to nevypadalo, že by je zaslechla.

„To myslíš vážně?“ Aiden Zackovi vytrhl mobil. „Ty vole. Tuhle vylepšenou verzi potřebuju už strašně dlouho! Kolik teď stojí?“

Trevor to krátce prozkoumal na svém vlastním mobilu a ohromeně vzhlédl. „Na Bájeříšský burze to dělá asi dva tisíce dolarů.“

„Není možný, aby to ten kluk pochytal všechno sám.“ V Aidenových doširoka rozevřených očích se odráželo tlumené světlo Zackova mobilu. „Jeho rodina je určitě v balíku!“

„Bodejť, vždyť je to zahraniční student.“ Trevor málem poraženecky pokrčil rameny. „Ty jsou vždycky prachatý.“

„Zack není prachatej,“ řekl Aiden. „Jeho máma dělá v sámošce.“

Zackovi zrudly uši, ale pokusil se udržet nedbalý tón. „Já nejsem zahraniční student. A moje máma pracuje taky na Mainský univerzitě.“

„No, moje ségra tvrdí, že na Kalifornský univerzitě je to samej šíleně bohatej Asiat a všichni nosí značkový hadry a jezdí v meďourech a poršácích.“ Trevor si odfrkl. „Spíš by tam tomu měli říkat Čingčongská univerzita.“

Aiden se zakuckal smíchy. „Tohle už se dneska nesmí.“

„Kámošíme přece se Zackem! Tak to máme dovolený, ne?“ Trevor šťouchl Zacka loktem a zazubil se.

„Ehm.“ Zack netušil, co na to odpovědět. A tak se jen natáhl pro svůj mobil.

„Hele, musíš se s tím klukem skamarádit.“ Aiden telefonem zamával, aby si ho Zack nemohl vzít. „Musíš ho přesvědčit, aby mi toho draka půjčil.“

Zack stáhl ruku zpátky, snažil se působit nenuceně, aby to nevypadalo, že ten mobil zoufale chce zpátky. Kdyby to Aiden vycítil, schválně by si ho nechal co nejdéle.

„Fuj, ty slabochu. Tihle hoši nejsou opravdoví přátelé.“

Zack se prudce nadechl. Co je to za hlas? Jak to, že mu mluví v hlavě?

„Zacku?“ naklonil se Aiden blíž. „Slyšels mě?“

„No, totiž…“ Zack zaváhal. Kdykoliv Aiden řekl „půjčit“, nikdy neměl v úmyslu danou věc vrátit. Před několika měsíci, když se Zack procházel u jezírka a při tom hrál na portálkách Bájeříši, podařilo se mu ulovit supervzácného delfínovce na páté úrovni. Bylo to stvoření z jihoamerických bájí, které dokázalo měnit podobu. Následujícího dne si ho Aiden „půjčil“. Zatím ho nevrátil. „No tak,“ řekl Zack. „Potvoru za dva tisíce ti nikdy nepůjčí.“

„Jestli jeho rodiče dovolili dvanáctiletýmu klukovi – je mu taky dvanáct? – něco tak drahýho, tak pro ně peníze nic neznamenají. A vůbec, to není jako že bysme mu ho mohli ztratit.“

„Vždyť už čínskýho draka na desátý úrovni máš, Aidene. A dělá úplně to samý.“

Vznešená stvoření Bájeříše se od ostatních lišila pouze z estetického hlediska, jelikož byla hezčí než ostatní, a šance získat je byla jedna ku deseti tisícům.

„Jenže není Vznešenej. Hele, v příštím oblastním kole chci nasadit svoje vodní potvory. Jestli mi toho Vznešenýho draka neseženeš, tak budu jedinej, co tam přijde s obyčejnou potvorou.“

„Nikdo přece nečeká, že budeš mít Vznešenýho draka,“ smlouval Zack. Na rozdíl od západních draků ti čínští ovládali vodu, nikoliv oheň, a byli zdaleka nejmocnějšími vodními příšerami z celé Bájeříše – a tudíž vzácnější než vzácní.

„Ale představ si, jak se budou tvářit, jestli ho mít budu! To by nám už navždycky zajistilo slávu.“ Aiden mu hleděl svýma pozoruhodně modrýma očima přímo do duše a Zack cítil, že mu začíná být nepříjemně teplo. „No tak, člověče, buď týmovej hráč.“

Zack skousl rty. Nezdálo se, že by se Aiden chystal ustoupit, a on nechtěl, aby mu Aiden něco zazlíval. Nemohl si dovolit ztratit kamarády a být zase tím divným klukem, co obědvá o samotě. „Fajn. Tak já s ním promluvím.“

Aiden vykouzlil na tváři zářivý úsměv. Pokývl bradou Trevorovi a pak Zacka šťouchl do ramene. „Půjdeme s tebou. Abys měl morální podporu.“ Položil před Zacka jeho telefon. „Řekni mu, ať se s náma po škole sejde.“

„Mm. Tak jo.“

Zack netušil, že to Aidenovo „s náma“ znamená je, Trevora a ještě tři dalších kluky z týmu, kteří také chodili na letní vyučování.

„Zacku!“ zasmál se Simon nervózně v hrozivém stínu Zacka a jeho pěti spoluhráčů. Stáli u zadního vchodu do školy, hned vedle hřiště a běžecké dráhy. „Přečetl sis ten odkaz, co jsem ti poslal?“

„Ještě ne. Promiň,“ podrbal se Zack na temeni. Nelíbilo se mu, jak to vypadá, když se tu kolem Simona takhle shlukli, ale kdyby řekl něco jako „Neboj, nepřišli jsme tě zmlátit!“, vypadalo by to nejspíš ještě hůř.

„Takže, Simone.“ Aiden si nasadil portálky. „Podle Zacka máš Vznešenýho čínskýho draka na desátý úrovni.“ Za řeči vykročil směrem k běžecké dráze a všichni ho následovali s portálkami na očích. Hráči Bájeříše venku nikdy nemarnili čas postáváním. Pořád byli v pohybu a sbírali virtuální příšerky a herní předměty, které se objevovaly všude kolem.

„Já – já mu to neřekl. Teda ne schválně.“ Zack si poupravil portálky, aby skryl provinilý pohled určený Simonovi. „Jen jsem mu ukázal tvůj profil. Protože je parádní.“

„Jo, to fakt je.“ Aiden na Simona úkosem pohlédl. „Poslechni, netuším, jak pořádáte turnaje v Číně, ale tady se každých čtrnáct dní koná oblastní kolo. Tentokrát tam hodlám předvést svoje vodní potvory. Fakt bych ocenil, kdybys mi půjčil svýho draka.“

„No, totiž…“ Simon pevně sevřel popruhy své školní tašky.

„No tak. Uděláš mi ohromnou laskavost.“

„Ehm…“ Simon se zastavil, až mu podrážky bot zaskřípěly o antuku běžecké dráhy. „Ten drak pro mě fakt hodně znamená. Nevím, jestli se mi ho chce někomu půjčovat.“

Aiden se taky zastavil a s rukama v kapsách džín se otočil k Simonovi. „Klid, pak ti ho zase vrátíme.“

Simon zvedl oči ke skupině. Byl vyšší než Zack, ale menší než pět Zackových spoluhráčů, takže to vypadalo, že se nad něj vyvyšují. Zrovna když se chystal vykoktat něco dalšího, najednou prudce zavřel oči, jako by ho něco zabolelo. Zadul silný vítr, který všem pocuchal vlasy a na Zackovy portálky skanula kapka vody. Zack ucukl, ale materiál čoček byl natolik voděodolný, že po nich tekutina sklouzla, aniž by sobě zanechala sebemenší stopy.

Simon opět otevřel oči a najednou působil docela jinak.

„Svýho draka ti nedám,“ odsekl s překvapivým důrazem. Zvedl bradu a narovnal záda. Jeho oči pod hustou ofinou najednou ostře plály.

Aiden se naježil. Zack si s ostatními vyměnil zmatený pohled a ulevilo se mu, že není jediný, kdo si Simonovy změny všiml. Teď, když chlapci vítr odfoukl vlasy tváře, připadal Zackovi zvláštně povědomý, ale nedokázal si vybavit odkud.

Aiden se vzpamatoval a pravil: „Proč? Chceš s ním na turnaji závodit sám nebo co?“

„To je jedno,“ odvětil Simon. „Prostě ho nedostaneš a basta.“

Zackovi přeběhl mráz po zádech. Ohromovalo jej, jak je Simon troufalý a jak si věří, přestože je obklopen šesti dalšími kluky. Kde se to v něm bere? Z nebe padaly další a další kapky deště a zkrápěly Simonovy portálky, a přesto ani nemrkl.

Aiden se napřed zamračil, ale pak se uvolnil a nepatrně se sklonil. „Zůstaneš tu dýl než jen na léto? Nechtěl bys k nám do týmu?“

Zack nikdy v životě neslyšel, že by se někdo v reálném životě „zachichotal“, ale Simon ze sebe vydal zvuk, který se náramně blížil tomu, jaký obvykle vyluzovali filmoví padouši. „Do týmu? Tohle přece vůbec není týmová hra. Říkáte si tým, protože sdružujete zdroje a vědomosti. Jenže těch mám víc než vy všichni dohromady. Proč bych si snižoval úroveň?“

„No teda!“ Aiden se prudce narovnal. „Nemyslel jsem, že budeš takovej namachrovanej blbeček.“

Simon se znovu zasmál. „Je to jenom hloupá hra. Neber to tak vážně.“

Nad školou prolétl blesk a jeho světlo zazářilo Simonovi v očích. Aiden zaťal pěsti. Zackovi se v hrudi vzedmula panika.

Vrhl se před Simona právě ve chvíli, kdy do něj Aiden chtěl strčit. Zack schytal ránu dlaní do klíční kosti a narazil do Simona. Ten se zapotácel, ustoupil o krok a chytil Zacka za ramena, aby neupadl.

„Kámo, přestaň!“ řekl Zack Aidenovi a samotného jej překvapilo, jak nesmlouvavě to zaznělo. Instinktivně se zhrozil, ale několik souhlasných zamumlání ze strany spoluhráčů mu dodalo odvahu pokračovat. „Jestli nám toho draka nechce dát, tak nemusí. Tohle zašlo příliš daleko. Kazíš našemu týmu pověst.“

„Ne, to ty mu kazíš pověst.“ Aidenovy oči divoce žhnuly. „Vždycky jsi ji kazil. Nikdy jsem nechtěl, abys s náma hrál!“

Než se Zack stačil vyrovnat s tím šokujícím oznámením, zahřměl v dálce hrom. Aiden popadl Zacka za paži.

„Dej sem toho draka!“ zařval na Simona a přitom třásl Zackem. Tiskl jej tak bolestivě, až Zack zalapal po dechu hrůzou, že mu poláme kosti. „Převeď ho na můj účet hned teď, nebo mu něco udělám!“

Od jejich spoluhráčů se ozvaly různé variace na „ty vole!“. Trevor popadl Aidena za loket.

„Ty se do toho nepleť!“ Aiden praštil Trevora volnou rukou.

Trevor odletěl až za běžeckou dráhu a s bolestným výkřikem žuchl do trávy ve středu oválu.

Zack byl natolik ohromený, že ani nemohl dýchat. Křik zbylých tří spoluhráčů k němu doléhal z dálky, jako by se nacházeli na opačném konci tunelu. Rozběhli se Trevorovi na pomoc a přitom se zděšeně ohlíželi. Jejich tváře vyhlížely ve světle dalšího blesku zsinale. To už pršelo tak hustě, že se Zackovi lepil konečky vlasů k hlavě. Nechápal, co se děje. Aiden se možná někdy choval jako pitomec, ale tohle by přece nikdy neudělal.

To se mu nepodobalo.

„Máš deset sekund!“ zaječel Aiden na Simona a prsty drtil Zackovu paži. Ten vyjekl.

Simon nic neříkal. Upřeně na Zacka hleděl, jako by očekával, že se něco stane.

„Draka! Hned!“ dožadoval se Aiden.

„Zacku,“ pronesl Simon smrtelně klidným hlasem, „v roce 221 před naším letopočtem sjednotil první čínský císař Sedm válčících států a založil dynastii Čchin, první císařskou dynastii –“

Aiden Zackovi zkroutil paži. Zack zaječel. Jak může Simon zrovna teď blábolit o čínské historii? „O čem to –“

Zackovi došla slova, když koutkem oka zahlédl Aidenovu tvář.

Aidenovi zeleně světélkovaly oči a vedle obličeje se mu vznášel informační štítek jako v Bájeříši.

TCHAO-TCHIE

Temný typ

Původ: Čína

Zlovolné stvoření chamtivosti s tělem kozy, tygřími tesáky, lidskýma rukama a očima v podpaží. Sežere vše, co vidí, i kdyby se mělo přecpat k smrti.

Ať Zack obracel hlavu, jak chtěl, štítek obtáčel Aidenovu deštěm zkropenou tvář. A nejen to, nad ním se dokonce objevila lišta sloužící jako ukazatel energie. A v pravém dolním rohu se zjevil Zackův vlastní ukazatel energie. Přesně jako v bájěříšné bitvě.

Simon dál neúnavně vykládal: „Dynastie Čchin zřídila vládní systém, který byl využíván po další dva tisíce let. První císař zbudoval Velkou zeď a terakotovou armádu a –“

S téměř zvířecím zavytím Aiden povolil stisk na Zackově paži a místo toho jej popadl za krk a zvedl do vzduchu. Zack znovu zaječel a přitom se bezvýsledně snažil kopnout Aidena do nohou. Co dělají ostatní? Proč jen stojí na trávníku a zírají? Zack se pokusil Aidenovi vykroutit, ale v porovnání s ním byl až směšně slabý. Vždycky to tak bylo.

Kéž by byl o něco silnější. Kéž by.

Simon si podrážděně povzdechl. „Zacku, klikni na ten odkaz, co jsem ti poslal!“ přehlušil výkřikem Zackovo vřískání a vytahoval přitom mobil.

Na Zackových portálkách se objevila nová zpráva.

Simon Li: PŘEČTI SI TO.

Sípající Zack rozkliknul vzduch v místě, kde se objevilo průhledné oznámení. Objevila se historie jeho chatování se Simonem. Přiložil prst na odkaz a znovu klikl. Na rozhraní jeho portálek se otevřela webová stránka.

Čchin Š’-chuang, rodným jménem Jing Čeng, byl první císařem sjednocené Číny. Narodil se 259 př. n. l. –

Jakmile Zack přelétl očima to shrnutí, něco se mu přihodilo. Jeho smysly se stáhly do sebe, jako by se ponořil do vody. Aiden a všechen ten chaos se rozplynuli v temnotě. V Zackově mysli se objevila temná postava v těžkém černém hábitu.

„Konečně! Staň se mým smrtelným hostitelem, chlapče, a já udělám vše, co je v mých silách, abych ti splnil tvé největší přání,“ pronesla ta postava hlasem, který Zack toho dne už zaslechl. „Tak pověz, po čem toužíš ze všeho nejzoufaleji?“

Zackovo podvědomí už sice Aidena nevnímalo, ale srdce se mu stále ještě zmítalo panikou. „Chci být silnější,“ vyhrkl. „Zařiď, ať jsem silnější!“

Postava propukla v dunivý smích a vrhla se na Zacka jako poryv kvílivého větru. „To rád slyším!“

Než Zack stihl znovu vykřiknout, jeho smysly opět zachvátila realita. Všechno se však zdálo matnější, tlumenější. Aiden jej stále ještě svíral pod krkem, ale Zackovy ruce bezvládně visely podél boků. Nedokázal jimi pohnout.

Potom zaslechl, jak mu z hrdla uniklo zavrčení, přestože vůbec neměl v úmyslu ze sebe takový zvuk vydat. Z úst se mu chraplavě drala slova, která zněla neurčitě čínsky, ale nepatřila žádnému ze Zackovi známých dialektů. V naprostém zmatku si všiml, jak ukazatel jeho energie o pořádný kus klesl.

Pak se všechno zpomalilo.

Doslova.

Zack v živém detailu vnímal prohlubující se rýhy v Aidenově zkřivené tváři, jeho mrskající se jazyk a jednotlivé kapičky slin odlétávající z jeho úst.

Zackovy ruce se náhle vymrštily vzhůru, jako by je ovládal někdo jiný, a odtrhly Aidenovi prsty ze Zackova krku. Dopadl na zem a z antuky pod jeho podrážkami vycákla dešťová voda podobná dvěma královským korunám. Pokusil se obrátit a utéct, ale tělo stále ještě nereagovalo na jeho pokyny. Ukročilo před Aidenem vzad, a potom se plynutí času navrátilo do normálu, jako když se znovu rozjede vlak. Aiden se na chviličku zatvářil zmateně a zašátral prsty ve vzduchu tam, kde byl předtím Zack. Potom zavrčel a vrhl se na něj.

Zackovy paže vylétly vzhůru a pak učinily prudký pohyb směrem dolů.

Bouře udeřila okamžitě.

Příval vody dopadl na běžeckou trať jako milion drobných střel, vlna za vlnou, tak hlasitě, že Zack sotva slyšel Aidenův řev, a tak hustě, že téměř neviděl své spoluhráče zděšeně pokřikující na trávníku. Všichni ostatní byli během několika vteřin promáčení skrz naskrz, jen Zack zůstal suchý. Déšť se mu vyhýbal a vznášel se nad ním jako vlhká přízračná aura. Cítil, jak zatíná pěsti a otáčí je nahoru, jako by zvedal dvě těžké činky. Voda tekoucí po zemi kolem něj vířila jako tornádo.

V hlavě měl prázdno, vnímal jen jedinou myšlenku: Na rozdíl od západních draků ti čínští neovládají oheň, nýbrž vodu.

K jeho rostoucímu zděšení mu paže zčernaly sítí temných čar. Trochu jako žíly, ale rovnější a hranatější. Přestože nebyl mokrý, začal mu do kostí pronikat chlad. Jeho ukazatel energie neustále klesal. S mohutným úsilím, které však téměř necítil, si přitáhl ruce k sobě a pak udělal pohyb, jako by hodil baseballovým míčkem.

Zpěněná voda vířící kolem něj se semkla v proud a vystřelila směrem k Aidenovi. Zasáhla jej do hrudi a nepolevovala, až se nakonec zapotácel a upadl.

Zackovo tělo chladnokrevně vykročilo vpřed. Jak šel, kolem něj zuřily blesky, každý z nich dopadal na zem doprovázen otřesným zahřměním a vyryl do dráhy doutnající kráter. Vzduch prakticky hučel prosycený pachem pálící se gumy. Zackovi se zježily vlasy.

Co se to krucinál děje?

Netoužil po ničem jiném, než aby mohl s křikem utéct a někde se schovat, avšak tělo jej odmítalo poslouchat. Prsty pokryté černými čárami se roztáhly a zurčící voda se mu pod dlaněmi semkla ve dvě koule.

Jeho ruce je obě srazily dohromady a vzniklou obří koulí mrštily před sebe. Zasáhla Aidena do hlavy, uvěznila ji, vířila kolem ní, jako by byla z tekutého skla. Zmítající se Aiden zakopl o vlastní nohy a upadl. Odkutálel se po mokré dráze na trávník, ale voda vířící kolem jeho hlavy nezmizela. Jeho ukazatel energie překotně klesal.

Zackem projel čerstvý záchvěv hrůzy.

Dost! pokusil se vykřiknout, ale nic se neozvalo. Paže pokryté černými čárami se před ním natáhly jako drápy a vířily se v kruzích odpovídajících pohybu vodní koule. Aiden si sápal po hrdle, ruce mu se šplouchnutím zajely do vody, ale k ničemu to nebylo. Jeho ukazatel energie se vyčerpával a zbývala poslední čtvrtina.

Zackovi se vůbec nelíbila představa toho, co se stane, až ukazatel dorazí k nule.

Dost! Stačí! Pokoušel se ovládnout vlastní tělo.

„Ustup, chlapče!“ ozvalo se mu najednou z úst i z hlavy.

Hlas v jeho hlavě byl tentýž, který ho pronásledoval po celý den.

To už si byl Zack jistý. Je posedlý. Ten hlas využívá jeho tělo, aby zabil Aidena.

Buď mým smrtelným hostitelem, řekl.

Ach bože, k čemu se to Zack propůjčil?

Udělal strašlivou chybu. Takhle to přece nechtěl!

Už nechci! Ne! Ne! křičel v duchu stále dokola.

Jeho ruce i vodní koule malinko ochably.

„Drž zobák, kluku!“ utrhl se na něj hlas.

Zack odmítl. Ne! Ne! Ne! Ne!

„Ne, budeš –“

Ne! Ne!

„Ne!“ To slovo se mu konečně vydralo z úst na svobodu.

Zack si byl jistý, že těsně před tím, než se svět opět zaostřil, mu z úst unikl dech podobný černé mlze. Smysly se mu prudce a naplno vrátily. Vodní koule se rozpadla a Aiden zůstal ležet lapaje po dechu. Téměř vyčerpaný ukazatel jeho energie přestal klesat.

Zackovi se podlomily nohy. Dopadl koleny na promáčenou dráhu a doposud suché džíny mu okamžitě nasákly vodou. Vlasy promáčené deštěm mu ztěžkly, kůži měl mokrou, jako by právě vylezl ze sprchy. Černé čáry na pažích vybledly a zmizely, stejně jako chlad, jenž se mu předtím zakousl do kostí.

Na portálkách se mu objevila zpráva bez uvedení jména odesílatele.

: NE.

: COS TO PROVEDL?

Déšť se zmírnil v mrholení. Z Aidenových úst vylétla stužka temně zeleného kouře. Na okamžik nabyla obludného tvaru a pak se rozplynula ve vzduchu. Ukazatel energie zmizel.

Zack prudce oddechoval. Opřel se rukama o dráhu, všechno se mu míhalo před očima a žaludek mu svírala nevolnost.

Přišla další zpráva. Tentokrát měl odesílatel jméno.

Čchin Š’-chuang: CHLAPČE, TY VÁŽNĚ NEMÁŠ PONĚTÍ, COS PROVEDL.

2

Jak nevyhrát bitvu pomocí polévky

Zack uháněl domů.

Zdálo se mu, že slyší Simonovo volání, ale neohlédl se. Nechtěl tam zůstat ani o vteřinu déle.

Tenisky mu drhly a pleskaly o mokrý chodník. Zkroutil si popruh školní tašky, aby mu nenarážela do boku. Kolem se míhaly předměstské domky. Pro jednou se neloudal, aby posbíral tolik bájeříšských předmětů, kolik bude moci, než se po setmění přestanou objevovat. Na ničem z toho už mu nezáleželo.

Jelikož příval podivných zpráv neustával, smazal si apku Bájeříše z telefonu i portálek. Chvilku zvažoval, že portálky vůbec zahodí, ale nedokázal to – stačila jediná myšlenka na to, jak moc jeho máma šetřila, aby mu je mohla koupit. Místo toho je tedy strčil do školní tašky.

Dorazil k vedlejšímu vchodu do suterénního bytu, kde s mámou bydleli. Ruce se mu třásly tak, že potřeboval několik pokusů, než se mu podařilo zadat správný kód do chytrého zámku. Jakmile se ocitl uvnitř, odhodil tašku na židli u kuchyňského stolu, jako by to byla tikající bomba, a pak se rozběhl do svého pokoje a zabouchl za sebou dveře.

Klesl na koberec, až se uhodil zády o rám postele. Úzkým oknem u stropu dovnitř pronikal šikmý paprsek ponurého světla. Chvilku, která mu připadala jako věčnost, seděl s obličejem v chvějících se dlaních a lapal po dechu. Zuby mu cvakaly a promáčené šaty se lepily k tělu jako námraza. Vysoukal se z nich, ale stále jej trápilo vlhko a chlad, a tak si musel dát horkou sprchu.

Ve chvíli, kdy z hlavice sprchy vystříkla voda, Zack strnul. Vzpomněl si totiž, jak vytvářel koule z dešťové vody a přitom kráčel mezi údery blesků. Po temeni mu přeběhl mráz. Chvíli hleděl na postupně se odpařující vodu a pak vstoupil do sprchového koutu a opatrně zamával rukama.

Nic se nestalo. Voda dopadající na jeho tělo v něm nebudila žádnou odezvu s výjimkou ostré bolesti, když začala být příliš horká. Zasykl a snížil teplotu. Necítil nic, co by naznačovalo, že dokáže… ovládat vodu.

Takže to všechno byl jen sen? Halucinace?

Simon a kluci z týmu by mu to dokázali říct. Možná to někdo z nich nahrál na mobil.

Ale to přece nebyl Zack, kdo tu vodu ovládal. Nebyl to on, kdo se snažil utopit Aidena.

Ach bože, co když si ostatní myslí, že to byl on? Co když už ho udali policii coby vraha nadaného superschopnostmi?

Zack se vypotácel ze sprchy, popadl ručník a odspěchal zpátky do svého pokoje, aby z promoklých kalhot vytáhl mobil. Mokrýma nohama přitom promáčel koberec ještě hůř než předtím.

Žádné nové zprávy od kluků z týmu. Ani příval oznámení značící internetový lynč. S úlevným povzdechem se posadil na postel a začal se utírat.

Potom se však napětí vrátilo, když si uvědomil, že jeho spoluhráči jsou až příliš potichu.

Co se stalo po jeho odchodu? Je Trevor v pořádku? A co Aiden? Proč nezůstal, aby se ujistil?

Zack si vyčítal, že utekl, aniž by zjistil, jak se věci mají. Jenže jakmile otevřel chatovací apku, zaváhal. Nedokázal sebrat odvahu, aby komukoliv z nich napsal.

Srabe, pomyslel si a schoulil se pod přikrývku.

posednutí démonem

posednutí duchem

první čínský císař

Zack choulící se v posteli se nad posledního vyhledaným termínem zarazil. Našel hromadu novinových zpráv o nedávném zemětřesení poblíž císařova obřího mauzolea plného rtuti. Byl příliš vyděšený, než aby pátral dál, a tak stránku zavřel, aniž by na jediný z těch odkazů klikl. Vždyť ztratil vládu nad svým tělem právě proto, že naslouchal informacím, co Simon blábolil, a taky protože si přečetl ten odkaz, který od něj dostal.

Vyhledávání informací o posednutí taky moc nepomohlo. Buďto našel články o tom, jak se je psychiatři snaží vyvrátit, nebo nejrůznější křesťansky zaměřené historky. Zack si byl docela jistý, že to s jeho případem nijak nesouvisí. Ne, jeho posedl… první čínský císař?

Chtěl se té myšlence vysmát. Vždyť je to legrační. Takové věci se dějí jen ve filmech.

Nemohl však popřít, co se na běžecké trati odehrálo. Za té bouře. Bouře, kterou ovládalo jeho tělo.

Tak pověz, po čem toužíš se všeho nejzoufaleji?

Zařiď, ať jsem silnější.

Uzavřel snad náhodou dohodu s císařem? Nějaké přání ve stylu opičí pracky, co se vždycky splní tím nejhorším možným způsobem? Vloni o tom v hodině angličtiny četl povídku. Ale jak by se něco takového mohlo přihodit doopravdy?

Zack bezmyšlenkovitě sjížděl zprávy, díval se na videa, ve kterých lidé dělali nejrůznější hlouposti a vyprávěli legrační historky, a sem tam se zasmál jako robot, aniž by se mu ve skutečnosti ulevilo. Teprve nové promo firmy SJ Technologies přitáhlo jeho pozornost. Byla to upoutávka na X6, nejnovější generaci portálek, které se měly ještě letos začít prodávat. Zacka však nezaujaly nové funkce a senzační parametry, ale osoba, která o nich mluvila doprovázena pohodovou, futuristicky znějící melodií – Süan Ťi-chung neboli Jason Süan, zakladatel firmy SJ Technologies.

Byl vším, čím Zack toužil být. Když se na Jasona díval, jak vykládá o revolučních zobrazovacích pixelech a nevídané výdrži baterie, přičemž vypadá v elegantním obleku a s drahými blyštivými hodinkami jako filmová hvězda, bylo mu ještě hůř z toho, že se sám zmůže jen na to, aby se strachy krčil v posteli. Jason jako malý taky přišel o otce, ačkoliv to měl horší než Zack, protože vyrůstal na čínském venkově. Jenže pilně studoval a jako dospívající kluk vyhrál spoustu soutěží v programování, takže získal stipendium na Massachusettském technologickém institutu. Tam přeměnil v realitu svůj nápad s portálkami a pak založil SJ Technologies, aby pro svůj vynález vytvořil programy a hry. Ve čtyřiadvaceti letech už byl milionářem. A nyní, o deset let později, vydělával miliardy a stal se vůdčí osobností technologického a herního světa, a to natolik plodným, že se mu podařilo přesvědčit čínskou vládu, aby se vzdala některých přísných omezení týkajících se videoher.

V každém rozhovoru, který Zack viděl, Jason oceňoval svou mámu za to, že obětovala život jeho výchově, a naučila jej disciplíně i tomu být otevřený inovacím. Stejně jako Zackova máma, která byla v Číně biochemickou inženýrkou, ale v Americe pracovala převážně v maloobchodě a při tom sama vychovávala Zacka. A současně se jí tak dlouho dařilo nevyvolat v něm pocit, že se jim vede zle. Býval o tolik šťastnější jako malý, když si neuvědomoval, že mu máma lže, kdykoliv si při večeři sama nevezme, protože „už jedla“. Ostatní děti taky byly jednodušší a nevšímaly si nebo jim nezáleželo na tom, že Zack nikdy nemá nové šaty ani boty, místo nejnovějších seriálů na Netflixu kouká zdarma na dokumentární filmy na YouTube a nikdy s mámou nejezdí na dovolenou ani nejedí v luxusních restauracích. Jakmile měla volno a bylo hezky, zabalila jídlo a vzala Zacka na piknik do Central Parku, a to mu stačilo.

Zalila jej horká vlna studu, když si vzpomněl, jak před svými devátými narozeninami žadonil a škemral o portálky, a jak se máma noc před oslavou rozplakala a řekla, že neví, jak je pořídit, aniž by zároveň zvládla zaplatit nájem, a že si ani není jistá, jestli si budou moct dovolit zůstat v New Yorku. Té noci si Zack uvědomil, že už nemůže být jako ostatní děti a že musí dostávat samé jedničky, nesmí se dostat do žádných problémů a nikdy mámě nesmí přidělávat starosti.

Proto jí nikdy neřekl, jak pro něj bylo těžké najít si po každém dalším stěhování kamarády – nejdřív když odešli z New Yorku do Maine a potom když se přesunuli do jiné čtvrti, poté co Zack vychodil první stupeň. Nechtěl, aby máma litovala svého rozhodnutí trochu si usnadnit život. Podařilo se jí získat částečný úvazek v laboratoři Mainské univerzity, což byl první krok k tomu, aby opět nastartovala vědeckou kariéru. Také už zdaleka neměli takovou nouzi o peníze. Suterénní byt, kde nyní žil, byl sice pořád suterénní byt, ale aspoň byl prostornější než ten v New Yorku a byl tu větší klid než v jejich prvním mainském domově.

Když se Zack ve čtvrté třídě prostřednictvím dokumentárního filmu na YouTube dozvěděl příběh Jasona Süana, naučil se programovat. Postupem času začal vytvářet stále komplexnější hry, ale zatím se neodvážil dát je na internet. Netroufal si snít o tom, že zažije stejný raketový vzestup jako Jason, ale chtěl se aspoň dostat na MIT jako on a vydělat dost peněz, aby mohl mámě dopřát život, jaký si zaslouží. Už žádné stísněné bytečky v pochybných čtvrtích, žádné suterény, žádné směny v obchodech, kde na ni zákazníci ječí kvůli věcem, které nemohla nijak ovlivnit.

Zack se natolik pohroužil do svých snů o budoucnosti, že kvůli zarachocení vchodových dveří leknutím málem vyletěl z kůže. Vrhl se pod pokrývku. Skoro si nevšiml, že šeré světlo deštivého dne se z jeho okna vytratilo.

„Zacku?“ zavolala máma.

„Co?“ Spěšně otočil vypínačem.

Ale už bylo pozdě. Všimla si, jak je v bytě tma, už ve chvíli, kdy vešla dovnitř. Proto ta starost. Zaklepala na dveře Zackova pokoje. „Není ti nic?“

„Ne, jen jsem si zdřímnul!“

„Že ty jsi zase ponocoval a hrál videohry?“

„Ne! Jenom… jenom jsem dneska fakt unavenej. Měli jsme ve škole plno… dějepisu.“

Až do dnešního dne Zack nikdy nechápal, proč komiksové postavy nadané nadpřirozenými schopnostmi svoji sílu skrývají. Teď už to věděl. Chápal je. Rozuměl jim. Jak by mohl byť jen začít vysvětlovat, co se přihodilo, aniž by zněl jako naprostý blázen?

„Aha. Dobře.“ Máminy kroky tlumené papučemi se odšouraly pryč.

To ho na moment zachránilo, ale po krátké chvíli vyplněné řinčením nádobí a prskáním oleje ozývajícím se z kuchyně a Zackovým bezcílným blouděním po pokoji, ho máma zavolala k večeři.

Jason Süan by se neschovával ve svém pokoji.

Zack se zhluboka nadechl, vydechl a oblékl se. Kdyby předstíral, že je na jídlo moc unavený, vyděsil by mámu ještě víc. Bolest sílící s každým pohybem mu připomněla modřiny na paži a krku, a tak si natáhl rolák. Naštěstí nebyl ten svetr vzhledem k přetrvávajícímu chladnu po bouři nijak podezřelý. V Maine šlo rolák ospravedlnit vždycky.

„Jingu C’-jangu,“ ukázala na ni máma, „ty jsi zase nesnědl oběd.“

„Co?“