Přeložila Anna Štádlerová

HESTER

Text Copyright © 2022 by Laurie Lico Albanese

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Anna Štádlerová, 2024

ISBN 978-80-249-5439-4

Obsah

POZNÁMKA PRO ČTENÁŘE

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Halifaxský záliv, 1852

POZNÁMKY A PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Pro Kirka, Melissu, Johna a Claudii.

Vidím ve vašich krásných tvářích minulost i budoucnost.

Ani nevěděla, jak ji tížil, dokud se od něho neosvobodila.

– Nathaniel Hawthorne, Šarlatové písmeno

POZNÁMKA PRO ČTENÁŘE

Synestezie je jedinečný fenomén, který ovlivňuje smyslové vnímání necelých deseti procent celosvětové populace. U osoby se synestezií neboli „propojeným vnímáním“ dochází při stimulaci jediného smyslu k několika senzorickým reakcím zároveň. Toto mísení smyslových vjemů dobře znají kreativní lidé: malíř Vasilij Kandinskij viděl barvy, když poslouchal hudbu, a hudebnice Billie Eilish mluví o celé řadě synestetických prožitků, které zahrnují barvy, zvuk, texturu i teplotu.

V Hester prožívají postavy dva typy synestezie. Jedná se jednak o synestezii mezi grafémy a barvami, kdy se člověku písmena spojují s určitým zbarvením, a dále o tzv. fotisma, kdy zvuk pro posluchače získává barvu, tvar a texturu. Před začátkem 19. století nebyla synestezie příliš známá ani zkoumaná. Postavám v tomto příběhu tedy podobné prožitky připadají tajemné a nevysvětlitelné.

KAPITOLA PRVNÍ

Salem měl být nový začátek; místo, kde pronikavá vůně skořice a čaje prosytí vzduch nadějí, kde budou moje barvy v bezpečí a budou smět zářit. Bylo mi devatenáct a Nathanielu Hathorneovi dvacet čtyři, když jsme se setkali na tamních dlážděných ulicích. Prsty měl poskvrněné od inkoustu; byl nesmělý, ale pohledný. Psal se rok 1829 a oba jsme usilovali o svobodu – on psaním, já šitím.

Někteří lidé vám budou tvrdit, že Nat po absolvování Bowdoin College strávil téměř deset let mezi čtyřmi stěnami a učil se spisovatelskému řemeslu. Ale to je dějepisná smyšlenka.

Skutečný příběh o tom, jak přišel na své šarlatové písmeno – a jak ho učinil nesmrtelným –, začíná v době, kdy jsem byla ještě holčička ve Skotsku, on sirotek po otci a psal toužebné, truchlivé básně.

Dodnes si ho občas představuji, osamělého devítiletého chlapce, který ošklivě kulhá a z tmavých vlasů má vrabčí hnízdo, jak stojí na okraji Massachusettského zálivu a vyhlíží loď. Ví, že mu tatínek zemřel na žlutou zimnici někde v Tichém oceánu, ale stejně dál čeká s připravenou tužkou. Hluboko uvnitř také ví – i po všech těch letech tomu věřím –, že i když se jeho otec už nevrátí, připluje k němu nový, zrovna tak silný příběh. Budu to já, vítr mě přivane poté, co opustím domov jen se svými barvami, jehlou a vlastními potřebami a sny.

Budu to já se svým ukrytým červeným písmenem.

*

Jako všechny ženy v mé rodině jsem se narodila v kamenném domku ve vsi Abington u řeky Clyde. Měla jsem ryšavé vlasy, zelenomodré oči a dostala jsem jméno Isobel po své babičce, stejně jako moji matku pojmenovali Margaret zase po té její. „Už po stovky let se střídáme: Isobel, Margaret, Isobel, Margaret jako řetězec žen napříč časem,“ říkávala maminka a mně se líbilo, jak to zní: řada ryšavých dívek propojených jako papírové panenky.

Tehdy jsem žila ve světě kouzel a barev – maminčin hlas byl safírový proud prokládaný smaragdy, tatínkův měl odstín jemného karamelu. V létě jsem bosá běhala po údolích s ostatními dětmi z rodiny a viděla jsem, jak jejich hlasy stoupají k nebi v zářivých pramíncích žluté a zlaté. Vítr byl někdy prudce růžový a tříštění vodopádu o kameny se stříbrně třpytilo.

Nevěděla jsem, že na barvách, jež vidím, je něco neobvyklého, a tak mě nikdy nenapadlo o nich mluvit, stejně jako jsem nikdy nic neříkala o vzduchu, o pocitu bezpečí v noci pod peřinou nebo o tatínkově chraplavém smíchu, který jsem tolik milovala.

Každý rok jsme o letním slunovratu zapálili oheň a tančili okolo májky a v zimě jsme doma věšeli jmelí. Tatínek vyprávěl o vílách, které žijí pod luhovci, a o tuleních, již na sebe berou lidskou podobu, říká se jim selkie a vyjdou-li z moře, učarují lidem toužícím po lásce, a také o statečných rytířích ze skotských klanů, kteří položili život v boji proti Angličanům.

„Kůň s lesklou mokrou hřívou je kelpie, která si tě chce odnést,“ táhnul se tatínkův hlas jako karamel, zatímco mě varoval se vztyčeným prstem. „A když půjdeš plavat do řeky a necháš si šaty na břehu, přijde si pro ně bean-nighe, smutná pradlena, ukradne ti dušičku a bude s tebou ámen.“

„Nestraš ji,“ hubovala maminka a tatínek si přitiskl prst ke rtům a tím mi naznačil, že je to naše tajemství.

Když jsme spolu ale chodili na jaře sbírat houby, vyprávěl mi o vodních vílách, jež na břehu řeky praly prádlo mrtvých, a o nešťastníkovi, který jednu potkal a dalšího dne se utopil.

Maminka napjatě mlčela, kdykoliv tatínek vyprávěl o magických stvořeních a nekřesťanských legendách, ale z něžnosti, s jakou mu zastřihávala vousy, a z tatínkova pevného stisku okolo jejího pasu, kdykoliv tančili okolo ohně, jsem poznala, že je k sobě poutá pravá láska, která mě chrání. Jejich příběhy mě ochraňovaly také.

*

Byla jsem maminčina prvorozená. Po pěti letech přišel na svět můj bratr Jamie. Ještě když ho maminka kojila, řekla mi, že už mám věk na svůj první vzorník. Předepsala mi písmena nejdřív křídou na břidlicovou tabulku a pak mi ukázala, jak je vyšít.

„Jednou se naučíš číst,“ mhouřila maminka oči na řádku písmen, jež vyšila, a na jejich kostrbatější napodobeniny, které jsem pod ně obkreslila. „Já jsem se moc daleko nedostala, ale ty, Isobel, budeš číst knihy.“

V rodině se šuškalo o tom, že jednu z maminčiných tet zavřeli do blázince a od té doby ji nikdo neviděl. Zbyl nám po ní duhový vzorník, který visel za židlí, na níž maminka sedávala při vyšívání. Mnohokrát jsem si ho prohlížela a hledala v něm stopy šílenství, ale žádné jsem nenašla. Toho dne jsem se na něj podívala také a zařekla jsem se, že jednou vyšiju ještě krásnější.

Zkusila jsem náprstek z tulení kosti, ale nakonec jsem zvolila obyčejný cínový, který mi dobře padl na malý prstík. S jazykem mezi zuby jsem opatrně vyšívala. Když jsem se netrefila a zajela si jehlou pod nehet, ani jednou jsem nevyjekla. Byla jsem sice maličká, nicméně zcela odhodlaná poslušně splnit úkol.

Připravovala jsem si zelenou nit na písmeno D, když se maminka vynořila za mnou.

„Co jsi to provedla?“ Její rozčilený hlas se přese mě přelil jako vodopád ostružin a borůvek.

„Zkazila jsem to?“ prohlížela jsem si svou práci. Stehy byly úhledné a rovné.

„Dala jsem ti černou nit, abys ta písmena vyšila černě.“

„Ale A je červené,“ odpověděla jsem potichu. Nebyl v tom žádný záměr. Stejně jako na barvách větru a na odstínu matčina hlasu pro mě na barvách písmen nebylo nic převratného. „B je modré. C je žluté.“

„Ne, není.“ Maminka mě praštila přes klouby tamburovou jehlou. Byla to pořádná rána a z očí mi vytryskly slzy. Jaktěživa mě neuhodila.

„Tohle už nikdy neříkej.“ Její slova šlehala jako modročerné blesky a oční bělmo jí svítilo. Nebyla jenom rozzlobená, byla vyděšená. „Řeknou, že jsi blázen nebo čarodějnice. Řeknou, že tě posedl ďábel a budou ho z tebe chtít vypálit, slyšíš?“

Slyšela jsem šeptem vyprávěné příběhy o čarodějnicích, jež se věšely nebo upalovaly na polích, o mužích a ženách, kteří podlehli ďáblu a ovládla je zloba a zášť. O čarodějnicích se mluvilo v minulém čase, ale zlo, šílenství a smrt pro mě byly stejně skutečné jako tatínkovy tulení bytosti selkie a smrtící mořští koně kelpie, kteří schvátí člověka.

„Isobel – rozumíš tomu?“

Mlčky jsem přikývla, ale matka mě chytila za ramena a zatřásla mnou, až mi zadrkotaly zuby. Chtěla, abych se bála.

„Nesmíš tomu propadnout, Isobel. Musíš se modlit a být silná – slib mi to.“

„Ano, maminko. Slibuji.“

Ten večer se se mnou maminka pomodlila, ale o barvách už nepromluvila. Od té doby jsem používala černou nit, když mi ji maminka dala. Když chtěla červenou, vyšívala jsem červenou. Jednoho dne zmizel vzorník, který visel za její židlí, a nahradila ho jednoduchá výšivka s bylinkami, již kdysi dávno vyrobila babička. Neodvážila jsem se na dílo své pratety zeptat, protože jsem už pocítila matčin hněv a znovu jsem ho zažít nechtěla.

Opakovala jsem si, že hlasy ani písmena nemají barvy a odmítala jsem hodiny čtení, protože písmena nebyla na černé břidlici bílá, nýbrž hrála nejrůznějšími barvami, o nichž jsem věděla, že jsou špatné. Zdálo se, že maminka mě chápe, a do ničeho mě nenutila.

Ale přestože jsem mlčela, odstíny byly čím dál živější a moje sny divočejší. Ať už byly barvy dobré, nebo zlé, ať šlo o kouzlo, nebo ďáblovo dílo, nebylo v mých silách je zastavit. Pokoušela jsem se modlit, přála jsem si, aby zmizely, jednou jsem pod luhovcem nechala i cukr pro víly, ale nic mě jich nezbavilo.

S maminkou jsme dál vyšívaly, a když jsme o rok později dokončily moji květinovou nedělní halenu, vyšila do lemu červenou nití malinké úhledné A.

„Jako Abington, tvoje rodná víska.“ Měla vážnou a tajemnou tvář, když překládala lem tak, aby písmeno nebylo vidět, a přešila ho. „A protože ženy z naší rodiny odnepaměti skrývají svoje červená písmena.“

Do té chvíle mě nenapadlo, že barvy by se mohly v naší rodině dědit, stejně jako se v čase opakují naše jména a ryšavé vlasy. Pokud to tak je, co to znamená? Viděla moje maminka barvy také? Byly jiné ženy z rodiny jako já?

Čekala jsem, že řekne víc, ale neřekla.

„Už je to pryč, maminko,“ odvážila jsem se vyslovit. „Písmena nemají barvy. Slova jsou jen slova.“

Vzala mi bradu do dlaně a naklonila k sobě mou tvář.

„Jsi silná a chytrá, Isobelko,“ řekla mi a já pochopila, že budu na své tajemství sama, protože o tom spolu už nikdy nepromluvíme.

*

Maminčina sestřenice byla dámská krejčová a měla malý obchod se šaty v Baggaru. Když mi bylo sedm let, jely jsme za ní dvě hodiny povozem na návštěvu.

„Obléknout ženu znamená skrýt její nedostatky a slabiny,“ řekla mi tetička Aileen. „Krejčová se musí umět ohánět jehlou, ale především musí umět držet tajemství.“

Tomu jsem rozuměla, protože jsem sama tajemství držela.

Ukázala jsem Aileen šatičky na panenku, které jsem vyrobila ze zeleného popelínu a jejichž sukni jsem vyšila barevnými kvítky. Aileen obrátila šaty naruby, aby si prohlédla švy a uzlíky na zadní straně květin. Se zatajeným dechem jsem čekala, jestli něco řekne o malinkém ukrytém A, ale buď si ho nevšimla, nebo na něj nechtěla upozornit.

„To je Isobelina práce,“ pronesla maminka. Byla hrdá. „Ani steh není můj.“

„Malá je nadaná,“ řekla Aileen. „Až povyroste, vezmu ji k sobě do učení.“

Znovu jsem tetičku Aileen navštívila, když si manželky kupců přišly objednat nové zimní šaty, seděla jsem na trojnožce a držela jí špendlíky a křídu.

„Nejlepší šaty skýtají tajemství, ale žádná překvapení,“ sdělila mi Aileen, když jsme osaměly. „Někde přidáš kapsičku, jinde skryješ slabinu a nikdo nepozná, co se skrývá pod nadýchaným zvonovým rukávem, kosticemi korzetu či vsadkou.“

Vyprávěla mi, jak schovala zkroucenou ruku jedné dámy v silném balonovém rukávu, všila skrytou kapsu do blůzy a mnoho dalšího. Zanedlouho jsem chápala, jak si žena může vypomoci pláštěm, kloboukem či vyvýšenou botou, chce-li skrýt křivé koleno. Zakreslila jsem si tyhle způsoby zachování dámské důstojnosti do své knihy.

„Pracuješ potichu,“ řekla mi teta. „To se mi líbí.“

Její slova většinou neměla odstín ani tvar, ale tyhle dvě věty jsem viděla v sytě žloutkové žluté.

„Mlčení má někdy větší moc než slova,“ dodala. „Naše pramáti to věděla a ta vědomost jí dobře posloužila.“

„Pramáti?“

Tetička Aileen se na mě zadívala s nakloněnou hlavou.

„Isobel Gowdieová, královna čarodějnic – máš po ní jméno.“ Její slova byla stále žlutá, což je barva pravdy, jak jsem pochopila. „Uměla poznat zlo v člověčí podobě a věděla, kdy mlčet a kdy rozpoutat peklo.“

Na to Aileen vylezla na trojnožku, zdvihla koště k nebesům a vykřikla: „‚Ano, jsem to, co říkáte – ďábel mě opíchal rozeklaným ocasem, a když mě zabijete, zavládne peklo na zemi!‘ To řekla mužům, kteří pro ni přišli,“ vysvětlila tetička Aileen, když si všimla mého vyděšeného výrazu.

Ucítila jsem nápor strachu a vzrušení.

„A zavládlo?“ zeptala jsem se. „Peklo na zemi?“

Aileen na mě zamrkala, slezla z trojnožky a urovnala si sukně.

„Na to se budeš muset zeptat maminky.“

*

Když jsem se maminky zeptala, rozzlobilo jí to.

„Aileen je husa – zapomeň na její žvásty a už o tom nikdy nemluv.“

Padla jsem na kolena, jako bych se chtěla modlit nebo žadonit o odpověď, ale maminka se ke mně otočila zády.

„Tady v hrabství Lanarkshire povraždili stovky čarodějnic a na Skotské vysočině ještě víc. Král Jakub na to tehdy vydal zákon a náš král to může udělat zase.“ Znovu jsem viděla, jak se maminčina bělma blýskají děsem. „I dnes, i teď by ženskou zavraždili, kdyby si mysleli, že v sobě má ďábla, zákon nezákon. A když si nebudeš dávat pozor, přivedou k tobě takové řeči satana.“

„Jsem posedlá?“ zašeptala jsem.

Matka mě vzala za zápěstí a pevně ho stiskla.

„Musíš být neustále ve střehu. Musíš se obracet k Bohu a nemyslet na takové podivné vyprávěnky. I silné ženy mohou padnout, Isobel – střež se kouzel a všeho, čemu nerozumíme.“

Matčina slova mi dělala starosti celé měsíce. Nechtěla jsem padnout ďáblovi do spárů. Nechtěla jsem být zavřená do blázince nebo oběšená na šibenici. Chtěla jsem se stát krejčovou, mít obchod ve městě a vyšívat na šaty květiny a ptáky.

Jehlu a nit jsem zbožňovala a nic mě neděsilo jako pomyšlení, že o ně přijdu, protože jsem díky nim mohla ztvárňovat svoje představy na látce, kde je nikdo nezpochybňoval a kde mě za ně ještě chválili. Moje tajemství byla díky nim všem na očích a já se jen modlila, aby nikomu neublížila, především ne mně samotné.

Skotsko, 1662

Ze tmy se vynoří silná ruka a vytáhne Isobel Gowdieovou na ostré podzimní světlo. Isobel se dopotácí na náves u jezera Loch Loy a zamžourá na malé shromáždění posmívajících se sedláků, pivovarníků a manželek rolníků. Je skoro poledne – pozná to podle slunce, které se blíží ke známé kostelní věžičce. Nejedla ani nepila, co se za ní před dvěma dny zabouchly dveře radnice, a vzduch se okolo ní mihotavě vlní, zatímco biřic zvedá pergamen a odkašlává si, aby se mu nezadrhl hlas.

„Isobel Gowdieová, ženo Johna Gilberta, jsi obviněna z čarodějnictví, neboť jsi kouzly, zlými duchy a zákeřností seslala bolest a neduhy na reverenda Harryho Forbese a jeho syny, jakož i usmrtila pět krav a jedno tele.“ Zvedne k ní přimhouřené oči. „Jak na svá obvinění odpovíš?“

Isobel před dvěma lety dala Forbesově ženě vypít odvar na vyhnání nechtěného dítěte. Loni za ní reverend přišel za soumraku do polí, zatlačil ji do kupky sena, hrábl jí pod sukně a pak ji srazil na zem, když ho kousla.

Zdvihne roztřesený prst a ukáže na Forbese. Je vyděšená a vzteklá, hlava jí hučí horečkou a žízní.

„Tohle není žádný svatý muž,“ zavřeští. „Je to bídák!“

„Přineste jehlu na čarodějnice!“ zvolá biřic.

Dav se trochu rozestoupí a přikráčí John Dickson v hnědém plášti, v němž má zapíchané dlouhé bodce.

„Svlékněte ji,“ přikáže Dickson. V rukavici se mu zablyští deseticentimetrová jehla.

Isabel je slabá v kolenou, ale nepodlomí se jí.

Zkříží si ruce na děloze, zatímco ji hrubé paže chytí zezadu a strhají jí šaty a spodničku. Je jí dvacet šest let a nikdy v sobě nenosila dítě, ale teď v ní jedno roste a ona má v úmyslu ho uchránit. Svážou jí ruce a strkají ji k oplocenému pranýři, ale ona se nenechá spoutat jako dobytek – zaječí, máchne hlavou a tam ji také poprvé říznou. Nejdřív jí ořežou dlouhé ryšavé vlasy kosou, pak jí břitvou seškrábou ochlupení v rozkroku a do krve ji u toho poraní na břiše a vystouplých kyčlích.

„Jestli je čarodějnice, bodnutí neucítí.“ Dicksonův hlas je tichý, jako by vycházel z jámy, kde číhá ďábel.

Bodne Isobel, která zaječí.

„Viděla vás!“ zakřičí někdo z davu. „Musíte ji píchnout do zadnice, aby vás neviděla.“

Dickson ji znovu a znovu bodá, dokud Isobel vše nevidí zpomaleně jako tehdy, kdy její matka chytila rybu holou rukou, stříbrnou rybu v modré vodě, která lapala po dechu a bez řeky umírala.

Isobelino tělo je zbrocené krví, když padne k zemi.

Dickson stojí nad ní, nakloní se k jejímu kotníku a předstírá, že z něj vytahuje jehlu.

„Hrot byl v mase a nepoznala to,“ prohlásí.

Je to lež, ale Isobelin hlas zaniká ve řvoucím davu. Ženy, které vedle ní kdysi sedávaly v kostele, se teď přidávají k Dicksonovi a reverendovi.

Dokonce i Forbesova manželka křičí, její tmavý chřtán opouštějí jasná slova: „Čarodějnice, je to čarodějnice!“

„Staneš před soudem,“ ozve se hlas pána z Parku a Loch Loy. „Budeš souzena pro čarodějnictví.“

Jeho slova rozkvétají jako černé růže. Isobel už tohle viděla – barvy, slova protékající vzduchem jako krev na sněhu. Zavře oči. Neprovedla nic z toho, z čeho ji obviňují, ale je dozajista prokletá, protože teď vidí mužovy věty v barvě zla, jako by k ní na náměstí promlouval sám satan.

KAPITOLA DRUHÁ

Bylo mi osm let, když přišla sněhová bouře. Sníh fičel celý den přes pole a barvil oblohu došeda. Bratříček spal toho odpoledne na hromadě polštářů, když si mě maminka uvelebila do náručí.

„Je čas povědět ti o ženě, po níž máš jméno,“ pošeptala.

Měla jsem v úsměvu díru po posledním vypadlém mléčném zubu a teď jsem si do mezery vtiskla jazyk. Maminka bude konečně mluvit o Isobel Gowdieové. Neptala jsem se proč, i když jsem později pochopila, že musela vědět, co ji čeká.

„Před dávnými lety žila na Vysočině nedaleko Loch Katrine tvoje pramáti Isobel Gowdieová, která viděla barvy jako ty,“ vyprávěla maminka. „Lidé tehdy žili v souladu se světem kouzelných bytostí, hned promlouvali k Bohu, hned zase k vílám. Věřili, že člověk žije na pomezí jejich dvou království.“

Maminka mi řekla, že Isobel Gowdieová rozprávěla o svých barvách s lidmi, které měla ráda. Dokud se vesničanům dařilo a její masti pomáhaly nemocným a novorozencům, byl pán její vesnice spokojený.

„Nemyslela si, že je na barvách něco zlého, a nebála se ďáblových nástrah. Ale když se jednoho léta neurodilo a pochcípalo několik krav, obvinili ji,“ pokračovala maminka. „Vrazili do její chalupy s vidlemi a pochodněmi a řekli, že je čarodějnice.“

Měla jsem pocit, že jsem ten příběh už slyšela; Isobel Gowdieová se běží ukrýt do chalupy, vlasy má měděně ryšavé jako já a šedou spodničku jí zdobí neskutečné kvítky, které jako by padaly z látky a nechávaly za ní stopu.

„Toho léta se věšely za čarodějnictví ženské po celém Skotsku a lidé měli strach, že ji také posedl ďábel.“ Maminka vyšívala řádku kosatců na utěrku, ale teď ji odložila. „Obklíčili její domek, okny jí dovnitř hodili hořící pochodně a křičeli, že ji čeká šibenice. Nezbývalo jí než se vyšplhat komínem na střechu, kde stanula na hořících doškách a zvolala –“

A maminka zdvihla bradu a zopakovala, co předtím provolávala Aileen: „‚Ano, jsem to, co říkáte – ďábel mě opíchal rozeklaným ocasem, a když mě zabijete, zavládne peklo na zemi.‘“

Příšerně jsem se bála, protože jsem si myslela, že mi řekne, že královna čarodějnic zaprodala svou duši ďáblu.

„A co se stalo pak?“ chtěla jsem vědět.

„Říká se, že Isobel utekla, víc nevím. Prý uprchla o jedné bezměsíčné noci.“

V duchu jsem viděla Isobeliny ryšavé vlasy ukryté pod šátkem, zatímco sbíhá krajinou z kopců do údolí a pak pokračuje temnou nocí. Chtěla jsem se zeptat, jestli jí k útěku dopomohly čáry, kouzla nebo nějaké zvláštní zaklínadlo, ale především jsem potřebovala vědět…

„Vidíš ty barvy také, maminko?“

Maminka vzala do ruky utěrku, protáhla látkou modrou nit a teprve potom odpověděla.

„Ne.“

„A tvoje maminka je viděla?“ zeptala jsem se.

Odhrnula mi vlasy z tváře a přitiskla se ke mně obličejem. Její odpověď byla téměř neslyšitelná.

„Naučila se to skrývat. Jako ty, Isobel. Ale její sestru poslali do blázince. Nechci tě děsit, ale musíš pochopit, jak to je.“

„Pomůžeš mi?“ natahovala jsem moldánky. „Proč je vidím? Co to znamená?“

Maminka mě vzala za bradu a potlačila vlastní slzy, což mě překvapilo a vyděsilo.

„Moje matka byla dobrá křesťanka. Modlila se každé ráno a večer a učila mě, že musím být pořád blízko Bohu, aby si cestu do mojí duše nenašel ďábel. Ty to musíš udělat zrovna tak.“

„Zkoušela jsem je nevidět, maminko – nemůžeš je nějak zahnat?“

Strčila mi pramen vlasů za ucho.

„Já barvy jako ty nevidím, Isobel, a tak ti nemůžu pomoct je pochopit. Musíš být opatrná, protože tě můžou zavést zrovna tak do ráje jako do pekla a já ti nedokážu říct, která cesta je správná. Pamatuj, co ti říkám,“ pověděla mi. „Jednou možná budeš potřebovat velikou sílu, stejně jako Isobel Gowdieová. Jednou přijde tvůj čas.“

Byla jsem příliš malá, než abych chápala všechno, co se mi matka snažila sdělit, kladla však na svá slova velký důraz a já ji bedlivě poslouchala.

„Kdy přijde můj čas? Jak to poznám?“

„Nevím, ale až přijde, musíš být připravená.“

Maminka se rozkašlala a já jsem pochopila, že jsem ji unavila stejně, jako ji unavoval můj bratříček a sněhová bouře, a tak jsem umlkla, položila jí hlavu na hruď a poslouchala modrý tlukot jejího srdce, dokud jsme obě neusnuly.

*

Sníh padal celou noc a pak i tu další. Zavál chalupu až k okenicím. Měli jsme suché dřevo na oheň a k jídlu dost chleba a nakládaného zelí. S tatínkem a maminkou bylo uvnitř teplo. Jamie stál u okna a pozoroval sníh, dokud celé okno nezapadalo, a po zbytek dne poskakoval před krbem. Večer ho maminka naučila stlouct mouku se sněhem do těsta a vytvarovat ho do malých bochánků, a tak se zrodila Jamieho láska k pečení.

V následujících týdnech jsme odhrabávali chalupu ze závěje, krmili ovce, vylévali sudy s dešťovou vodou a shromažďovali rozutečené slepice. Maminka říkala, ať si o ni neděláme starosti, ale na jaře měla na prostěradle a noční košili šarlatové skvrny.

Tatínek nás naložil na povoz a jeho bratr nás odvezl do Glasgow. Tři týdny jsme čekali v malé světničce, zatímco doktor léčil maminku kafrovým olejem a pouštěl jí žilou. Byla bledá jako to poskvrněné prostěradlo – bledá jako bean-nighe –, když mě k sobě zavolala.

„Tatínek ti vyprávěl o světě kouzelných bytostí.“ Mohla sotva šeptat. Urputně jsem pokývala hlavou a potlačila slzy. „Někteří lidé ho vidí lépe než jiní, ale pamatuj si, že tyhle věci je nejlepší nechat si pro sebe. Hlídej si svá tajemství, Isobel.“

A pak odešla a s ní i moje barvy. Písmena byla zkrátka černá, přesně jak mě učila. Slova byla zvuky a nic víc. Moje barvy byly mou inspirací, pak mým prokletím a teď mě opustily a nenechaly mi žádný lék na smutek.

*

Tatínek poslal Jamieho k strýčkovi Jamesovi a jeho ženě do Abingtonu, ale my dva jsme zůstali v Glasgow. Našel si práci v tiskařské dílně, která patřila vzdálenému bratranci, a pronajal nám malý pokoj hned za branami města. Byly v něm dvě pryčny, uhlová kamna, stůl a okýnko do úzké uličky.

„Bílé výšivky a krajky,“ řekl mi tatínek, když mě jednou brzy ráno vedl městem. Přes prosté černé pracovní šaty jsem si oblékla červeno-bílou sypkovinovou halenu. Byla to moje první halena z obchodu a svazovala se mašlí, která mě při chůzi škrábala do zad. „Tvoje maminka říkala, že bys měla dělat bílé výšivky na bílé plátno, tak to tak bude.“

„Proč?“ Od maminčiny smrti jsem šetřila slovy.

„Je to poctivé řemeslo, cenná dovednost,“ odvětil tatínek. „Ve Skotsku se vyrábí nejkvalitnější mušelín na světě a po našich bílých výšivkách je všude poptávka.“

Vzpomněla jsem si na den, kdy moje matka vyšila malé schované červené A a kdy mi pověděla o Isobel, královně čarodějnic.

Jenže teď mě odvelela do obchodu, kde se vyšívá bílou nití na bílou tkaninu, do dílny bez barev, a já jsem věděla, že se mě tak snaží ochránit, i když už není mezi námi.

Nikomu to neříkej, kladla mi maminka na srdce. Nikdy jsem o barvách nemluvila, ani s tatínkem ne. Zajímalo mě, jestli to ví, ale nedokázala jsem si představit, jak bych se na to zeptala.

Vešli jsme postranními dveřmi do kamenného kostela a sešli jsme půl schodiště do podzemního obchodu s vyšívaným zbožím. Stěny byly bílé, podlahy čerstvě vydrhnuté a krb na opačné straně místnosti, z něhož sálalo teplo, byl překrytý vysokým černým roštem. V místnosti stály čtyři stoly potažené bílou lněnou tkaninou; když jsme vešli, pracovalo u nich se sklopenou hlavou patnáct dívek. Ani jediná jehla, ani jediný háček se nezastavil.

Vysoký muž nás zavedl k umyvadlu a nařídil mi, ať si vydrhnu ruce.

„I nehty,“ kontroloval mě majitel obchodu. Měl dlouhé prsty a jeho ruce byly bledé, jako by si je máčel v bělidle. Levou paži měl zkroucenou a skrýval ji v rukávu.

„Útlé prsty a žádná špína za nehty. Uvidíme, jestli vaše dcera šije tak, jak říkáte, pane MacAllistere,“ pokračoval.

Dal mi ostrou tamburovou jehlu a nakázal mi, ať předvedu přední steh. Maminka mě s jehlou, která má na konci háček a protahuje nit skrz a přes tkaninu, naučila pracovat. Byla jsem rychle hotová a můj steh byl úhledný a rovný.

„Teď plochý steh,“ řekl majitel obchodu. Při práci jsem ani jednou nezdvihla jehlu od látky, jak mě naučila maminka. „A pak řádku břečťanových lístků.“

Dokončila jsem všechny úkoly, aniž jsem zvedla oči.

„Přijmeme ji,“ řekl majitel obchodu. „Přiveďte ji zítra ráno a dejte jí s sebou bramboru nebo kus chleba na oběd.“

Tak začala moje léta v Krajkářství pana Dwyera, kde jsme zdobily, stříhaly a vyšívaly mušelínové zástěry, čepce, límce, spodničky, výbavy pro nevěsty a šatičky a zavinovačky pro miminka. Večer mi tatínek vyprávěl o svojí práci v tiskařské dílně, kde se naučil číst a psát. Sklonil se nad novinami, hláskoval slova a chtěl, abych po něm opakovala.

„Tvoje maminka si přála, abys uměla číst,“ řekl mi, a tak to také zařídil.

Bez barev to bylo snadné. Písmena už mi starosti nedělala, protože byla černá, což bylo správně. Tohle představovalo na ztrátě barev jedinou dobrou věc – mohla jsem číst a slova ustupovala, jak měla, a nechávala za sebou jen obrazy, místa a příběhy.

Všechny dívky v krajkářství byly drobné a čistotné a všechny pracovaly rychle. V obchodě bylo ticho, na tom majitel trval. Ale děvčata si mezi sebou při vyšívání šeptala, a tak jsem doufala, že by z nás mohly být přítelkyně.

Jednoho dne jsem si přečetla oznámení, než si pro něj přišel pan Dwyer, a nadšeně jsem zprávu sdělila ostatním.

„Přišla nám objednávka z Ameriky,“ zašeptala jsem. Dívky si mě podezřívavě změřily pohledem.

„A co jsi mu dala, že ti tohle řekl?“ promluvila ta nejhrubější z nich a mně trvalo několik let, než jsem pochopila, co tím myslela.

„Co jsem řekl?“ pan Dwyer zdvihl vzkaz a zle se na mě podíval. „Takže ty umíš číst?“

„Ano, pane.“

„Tak víckrát nečti,“ utrhl se na mě a dívky se zahihňaly. „Čtením se holkám dostane do hlavy akorát ďábel.“

Pan Dwyer si kdysi rozdrtil ruku na přádelně a byl spíše zapšklé povahy. Ale toho dne nás všechny pohostil jablečným vínem a sušenkami a byl téměř veselý.

„Jeden americký obchodník potřebuje pět set šatů a křestních rouch pro ženy a děti v Salemu. Pokud se budou dobře prodávat, objedná další. A když přijdou nové objednávky, čeká vás víc jablečného vína a sušenek a pytel pomerančů pro každou z vás.“

Nebylo to poprvé, co jsem slyšela někoho mluvit o Americe jako o bohatém kraji, ale tehdy se zvěsti o jejím bohatství poprvé dotkly i mě.

„Nový svět musí být úžasné místo,“ zasnila se moje nová spolupracovnice, zatímco jsme rozvíjely lněné plátno. Anne na něj obtiskla vzor modrým křídovým prachem, jehož přebytek jsme společně sfoukly na malou plachtu určenou k jeho sběru. Byla třetí dcerou chudého uhlíře. Měla popraskané rty a puchýře na bříškách prstů.

„Jednou tam pojedu,“ dodala. Vykašlala několik kapiček šarlatové krve na vzor s popínavými růžemi, který vyklepávala. Nebylo to poprvé a hned je rychle vyčistila trochou vody se zažívací sodou, kterou měla připravenou v plechovém hrnku u nohou.

Takhle kašlat jsem viděla maminku; do měsíce byla mrtvá. Nepřála jsem si, aby Anne umřela, ale ještě víc jsem se nechtěla její nemocí nakazit a zemřít sama. Řekla jsem jí, ať spí se stroužkem česneku pod polštářem, jako to dělala maminka, a modlila jsem se, aby ji to neduhu zbavilo.

Když jsme ten večer s tatínkem jedli chléb s omáčkou, zeptala jsem se, jestli si myslí, že na nás maminka shlíží z nebe.

„Nevím,“ odpověděl. „Možná. Možná ne.“

V Abingtonu jsme o nedělích chodili do kostela a večeřeli jsme s celým klanem. Ale v Glasgow jsme s tatínkem do kostela chodit přestali. Když bylo v neděli pěkné počasí, šli jsme se projít k moři, a pokud bylo ošklivo, zůstali jsme doma a pili čaj.

„Jestli se na nás maminka dívá a já se k ní budu modlit, myslíte, že mi splní, co si přeju?“

Tatínek se na mě otočil a měla jsem pocit, že jsem v jeho očích zahlédla záblesk slz.

„A copak by sis přála?“

„Chtěla bych jet do Ameriky a šít nádherné věci.“

Neřekla jsem, že jsem pořád nešťastná a že si myslím, že tohle by mě ze smutku vyléčilo. Netušila jsem ani, jak něco takového říct. Věděla jsem však, že můj svět kdysi býval plný barev a kouzel a že už není krásný.

„Tvoje práce jsou bílé výšivky na mušelínu, Isobel. To ti odkázala maminka, než umřela.“

Maminka mi řekla, že někteří lidé vidí svět kouzel lépe než jiní. Chtěla jsem tatínka poprosit, aby mi znovu povídal o selkiích a kelpiích a vílách pod luhovci. Ale on své příběhy přestal vyprávět po maminčině smrti, přibližně v době, kdy mě opustily barvy.

„Pak chci vymýšlet vzory a šít šaty.“ Začala jsem tatínkovi popisovat nový výšivkový vzor, ale on zdvihl ukazováček začerněný od inkoustu a zastavil mě.

„Navrhování vzorů je mužská práce,“ řekl mi. „Je lepší, když dívky nechtějí nic velkého.“

Maminka říkala totéž a všude okolo sebe jsem viděla, že je to pravda. Chtít velké věci znamenalo bolest. Ženy, které si toho přály nejméně a nejméně si stěžovaly, vypadaly nejspokojeněji. Ale já jsem chtěla toužit – a svobodně hledat, po čem toužím. Dychtila jsem po barvách ve všech podobách, protože se mi stýskalo po kráse, kterou přinášely do mých snů i bdění.

„Můžu se to naučit.“ Měla jsem sešity plné neobratných návrhů. Prahla jsem po svobodě a kráse a síle jehly.

„Dívku si na navrhování vzorů nikdo nenajme. Nejlíp uděláš, když se dobře vdáš,“ řekl tatínek. Byla to láskyplná slova, nejlepší rada, jakou mi uměl dát. „Dobře se vdej a už nikdy nebudeš muset pracovat.“

Dobře se vdát, jak jsem pochopila, znamenalo provdat se za majetného muže, který neuvidí, že jsem jiná, nebo možná ještě lépe: uvidí moji jinakost, a přesto mě bude ochraňovat. Věděla jsem, že najít takového manžela bude velký oříšek, a tak jsem dávala pozor, jestli se neobjeví, a mezitím jsem se držela stranou a vkládala všechny pocity do vyšívání.

Skotsko, 1662

Biřic přibije na dveře kostela pergamen.

„Slyšte, slyšte – z nařízení pána z Parku a Loch Loy a podle práva krále Karla bude Isobel Gowdieová souzena za čarodějnictví, kletby a mrzkosti. Stejně tak každý, kdo s ní podlehl zlu, bude povolán, aby se vyznal a kál se ze snoubení s mocnostmi pekelnými.“

Vesničané se po sobě v obavách tiše podívají, protože kdo z nich někdy nepromlouval s vílami nebo nenechal malou oběť bean-nighe? A kdo z nich někdy škvírami v okenicích uprostřed noci nepovolával duchy, aby mu ulevili od neštěstí a od nemoci, zaplnili prázdnou kolébku nebo zahojili zlomené srdce?

„Po vzoru krále Jakuba, jenž vyhlásil a stvrdil zákonem, že všechny čarodějnice musejí být pod trestem smrti donuceny k přiznání svých souputníků, prohlašuje i pán z Parku a Loch Loy před Bohem a svými poddanými, že své panství oprostí od všech čarodějů a čarodějnic.“

Dav se skrčí, když biřic MacGreggor pozdvihne paži.

„Jděte, zpytujte svědomí, bděte nad svými přáteli a sousedy a neváhejte ďábla hledat i ve svých srdcích a domovech, neboť se může skrývat kdekoliv – ďábel je mazaný a dokáže se vtělit i do vašich nejmilovanějších.“

KAPITOLA TŘETÍ

Vdala jsem se dobře – aspoň ze začátku to tak vypadalo.

Naše námluvy započaly v Glasgow na den svatého Ondřeje poté, co mě tatínkova nová žena přitlačila ke kamnům, když jsem připravovala pečeni, a já si ošklivě spálila ruku o rozžhavenou plotnu. Snažila jsem se jí to nevyčítat, protože čekala miminko, byla s břichem nemotorná a o nikoho jiného se nestarala.

Lékárník, k němuž jsme chodívali, měl na ten sváteční den zavřeno, a tak jsem běžela k nejhonosnějšímu obchodu na konci ulice a bouchala na dveře, dokud se neotevřely. Ruka mi tepala bolestí, na popálenině už rašily hnisající puchýře.

„Edward Gamble k vašim službám, madam.“

Z lékárníkova hlasu lehce zaznívalo Irsko a nebyla v něm ani stopa po nevrlosti. Držel mě za zápěstí déle, než se mi zdálo nutné, a pak mi řekl, abych počkala na lavičce. Po chvíli se vrátil s dózičkou masti, která byla cítit lnem, medem a něčím žluklým.

„Tak, to by mělo pomoct.“ Něžně mi mast rozetřel po ruce a bolest začala ustupovat. „Balzám ránu zahojí a zbude po ní jen malá jizva.“

Jeho slova byla tak utěšující a povzbudivá, že mi přišlo, jako by na mě promlouval hypnotizér. Když jsem se na ruku podívala, puchýře už se zmenšovaly a v ráně mi pulzovalo jen neznatelně, jako když tikají malé hodinky.

„Kouzlo,“ zašeptala jsem.

Doma mě učili, že si mám držet odstup od všeho, co zavání čarodějnictvím, ale kouzelná moc lékařství mi připadala obdivuhodná a žádoucí, a tak jsem mu to řekla.

„Ano.“ Překvapeně se na mě podíval a já pocítila zvláštní vzrušení, že jsem snad našla někoho, kdo mi rozumí. „Máte úplnou pravdu, slečno.“

Edward si za léčení řekl jen o pár drobných a poprosil, ať přijdu za dva týdny, aby se podíval, jak se rána hojí. Bylo mi sedmnáct let a jemu přes třicet, ale chodil ve vybrané vestě se stříbrnými hodinkami v kapse. Každý věděl, že lékárníkova žena zemřela na strašnou rakovinu, kterou neuměl vyléčit, a že ho její smrt zdrtila. Nemyslela jsem si, že se mi bude dvořit, ale když jsem se na jeho pokyn vrátila, daroval mi dózičku s voňavým krémem a obdivoval vyšité kosatce na mých rukávech.

„Ta zelená stuha vám jde krásně k vlasům,“ dodal.

Zeptala jsem se ho na skleněné flakóny vystavené v obchodě a on mi vyprávěl, že velkou část dětství sbíral s tatínkem v kopcích u Belfastu byliny, pírka, kořínky a další věci vykopané ze země.

„Otec byl alchymista, který chtěl rozluštit tajemství života a smrti,“ řekl mi. „Když zemřela moje drahá žena, rozhodl jsem se v jeho bádání pokračovat.“

Prohlížela jsem si obchod, až mi padl pohled na vyřezávaný kříž s Ježíšem s otevřenými ústy a očima upřenýma k nebi.

„A na co jste přišel?“ zeptala jsem se.

„Že k bráně života a smrti vede mnoho zvláštních a tajných cest,“ odpověděl.

Cítila jsem k němu velkou náklonnost. Sama jsem dlouhou dobu truchlila a málokdy jsem o svém zármutku mluvila.

„Má matka zemřela, když jsem byla ještě holčička,“ svěřila jsem mu. „Ráda bych poznala tajemství života a smrti. Chtěla bych tu bránu vidět, pokud je to možné.“

Maminka mi řekla, že někteří lidé věří, že žijeme mezi říší kouzelných bytostí a Božím královstvím. Edward mi jako takový člověk připadal.

„Jevíte se mi jako chytrá, neohrožená dívka,“ odvětil. „Takovou společnici hledám.“

Nevěděla jsem, jestli jsem neohrožená, ale líbilo se mi, že mě tak vidí.

*

Kdykoliv jsem zašla do Edwardova obchodu, čekal mě dárek: levandulové mýdlo zabalené do fialového papíru z Paříže, myrha na tatínkovo revma, valchařská hlinka a skořice, zdobná stříbrná lžička a kovové vajíčko k louhování čaje nebo soli do koupele. V tatínkově tiskařské dílně v té době nešly obchody a já jsem nedávno začala s jeho novou ženou pracovat v přádelně na severu města. Za dlouhé hodiny před nenasytným tkalcovským stavem nám platili bídně, a tak jsem toužila po kráse a oddechu.

Edwardovy dárky byly v mém nuzném životě pokladem v podobě rozmazlování a přepychu.

Jednou mi vložil do dlaní nádobku osázenou drahými kameny. Byl na ní safír v barvě maminčina hlasu a kamínky růžové jako vítr za mých dětských let.

„Divoši a otroci v Americe znají tajemství, které vede k bráně mezi životem a smrtí,“ řekl mi. „Ať je to cokoliv – pralesní semínka, africké lektvary, elixír nebo mast –, najdu to a vložím do tohohle amuletu. Takhle zbohatneme.“

Naklonil se ke mně přes pult a nazdvihl mi vlasy.

„Lidé se bojí smrti,“ pošeptal mi do ucha. Takhle jsem si náš první intimní rozhovor nepředstavovala, ale neodtáhla jsem se. „Zaplatí jmění za recept, který je nebo jejich blízké zachrání. Ty tohle chápeš, Isobel. Víš, co je smutek a naděje.“

Pak mě požádal o ruku.

„Budeš mít šicí dílnu jen pro sebe a už nikdy nebudeš muset pracovat.“

*

Edward mě s tatínkem pozval do svého bytu nad lékárnou a ukázal nám provzdušněnou půdu, kde bych měla šicí dílnu, kdybychom se vzali. Na stole u okna stála skvostná černá lakovaná skříňka se šuplíky, dvířky a hlubokými vyklápěcími poličkami vykládanými barevnými sklíčky, mušlemi a korálky.

„Lékárenská skříňka z Itálie,“ oznámil Edward. „Je tvoje, na soupravu na šití.“

Edward nemluvil o elixíru života, nýbrž o vlastním otci a o irském povstání, kvůli němuž museli s rodinou prchnout z Irska zpátky do Skotské nížiny, kterou opustili o sto let dříve.

„Miluješ ho, Isobel?“ zeptal se tatínek, když jsme se toho odpoledne vraceli domů. Sám mou matku velmi miloval a její smrt ho strašlivě zasáhla.

„Nevím.“ Byla jsem ráda, že mě nebolelo to přiznat.

„Možná to tak bude nejlepší,“ řekl tatínek. „Gamble je vdovec a za mladou hezkou ženu bude vděčný. Nebudeš muset dřít v přádelně do úmoru. Tvoje maminka by to tak chtěla.“

Bylo mi necelých osmnáct let. Viděla jsem bezhlavě zamilované dívky a věděla jsem, že taková vášeň je nebezpečná. Dívka bez matky udělá nejlépe, když se provdá z jiných důvodů, a já své důvody měla. Tatínkova nová žena čekala dítě a jasně mi oznámila, že miminko bude spát se mnou a v noci se o něj budu starat. „Leda by ses vdala,“ dodala.

Manžel mé kamarádky Noreen byl glasgowský tiskař, nedávno se vyučil a založil si vlastní dílnu. Když jsem přítelkyni navštívila, podala nám její služebná čaj na bílých porcelánových podnosech.

„Vezmi si ho,“ radila mi Noreen. „Čím dřív, tím líp, dokud jsi v rozpuku. Mužský s vlastním obchodem je solidní partie.“

Vyrostla jsem u řeky, která stříbrně zvonila, když se voda tříštila o kameny. Ten svět mi chyběl a toužila jsem se do něj vrátit. Edward v mých očích obýval zvláštní prostor mezi fakty a fantazií, vědou a magií. Myslela jsem si, že když si ho vezmu za manžela, získám bezpečí i svobodu – že nebudu muset jedno obětovat za druhé. A tak jsem se rozhodla, jak nejmoudřeji jsem tehdy mohla: vdala jsem se za něj.

*

O svatební noci jsem si oblékla novou bílou mušelínovou noční košili a čekala jsem. Edward na mě vylezl a strčil mi ruku pod sukni.

„Nehýbej se a nebude to bolet,“ řekl. To byla lež. Bolelo to strašlivě. Kousla jsem se do rtu, zavřela oči a cítila jsem, jak se má náklonnost k Edwardovi vytrácí. Ale měla jsem vlastní pohodlný polštář, měkké bílé peřiny a perleťové umyvadlo. Další noc se Edward choval něžně a už to tolik nebolelo. Noreen špitala o hřejivé rozkoši, již zažívá ve svém manželském loži ona, mně však stačilo, že jsem daleko od tatínkovy nové ženy a mám slušného manžela, kterému se daří.

K Edwardovi jsem si přinesla utěrku s kosatci, již před lety vyšila maminka, košík kvalitních látek a milostný román od Waltera Scotta, který jsem roky louskala stránku po stránce. Byla jsem hrdá, že umím číst, a mému manželovi se to líbilo. Také měl ve svém obchodě vystavené knihy na poličce a po večerech často sedával v našem salonu a pročítal chemické vzorce nebo se snažil rozklíčovat alchymické a chemické spisy, které mu odkázal otec.

Předpokládalo se, že budeme mít děti, protože Edward mi sdělil, že si to tak přeje. Představovala jsem si rusovlasé dcery a hrdé synky, šestičlennou rodinu, která za sebou o nedělních ránech prochází po dvojicích městem. Kuchtička mě naučila, jak připravovat dušené maso a zavařované ovoce, jež můj muž potřeboval k životu. Nejraději měl švestkovomeruňkový kompot ovoněný badyánem. Našla jsem oranžové hvězdicovité koření na trhu a uložila ho do sklenice u kamen. Osmicípá hvězda mi připadala jako symbol štěstí, a tak jsem její tvar zapracovala do svých bílých výšivek a zdobila jsem jím své spodničky a košilky.

Na zažloutlé půdě jsem si okamžitě založila šicí dílnu a začala načrtávat vývěsní štít pro Edwardův obchod. Kdysi jsem snila, že budu vyšívat barevné výjevy skvostné jako velkolepé nástěnné malby v edinburské Královnině síni a trávit hodiny v duze hedvábných vláken, která potečou na plátno jako hustá olejová barva. Okolí mě od takových snů zrazovalo – není dost času a prostředků, jsem jenom dívka a svou dovednost bych měla využívat především prakticky.

Teď jsem pracovala s otevřenými okny a na moji mozaiku barev a nití dopadalo slunce. Vyšel-li Edward nahoru se zarudlýma očima a bolavou hlavou, nevěnovala jsem tomu příliš pozornosti. Věděla jsem, že muži mají jiná trápení než ženy a řeší je jiným způsobem; v Krajkářství pana Dwyera jsem se dávno naučila vyhýbat mužským náladám pomocí čistého kousku plátna a úhledného stehu.

Když tři měsíce po svatbě Edwardovi přejel nohu povoz s ledem a rozdrtil mu kotník, něžně jsem se o manžela starala a plnila každý jeho pokyn. Pročítal spisy od Ripleyho a nakázal mi, abych přinesla ocet, rtuť, svíčku, včelí vosk a želví krev v zašpuntované skleněné zkumavce.

„Hned jsem věděl, že budeš dobrá pečovatelka,“ řekl mi Edward, když jsem donesla, co žádal. „Nekladeš zbytečné otázky.“

Slíbil mi, že co nevidět se zotaví. Věřila jsem mu a věnovala se vyšívání, vyskočila jsem, kdykoliv jsem ho slyšela hekat úsilím, ale také jsem si udržovala bezpečný odstup, abych neranila jeho mužské city. Zdálo se, že léčba zabírá, jelikož brzy přestal stahovat obličej a naříkat bolestí.

*

Dokončený vyšívaný nápis jsem ukázala Edwardovi jednoho slunečného odpoledne. Byla jsem hrdá a potěšená, co krásného se mi povedlo ze stehů na plátně vytvořit.

Edward mě pochválil za elegantně překládané lemování a za červený samet, kterým jsem vyšila slovo LÉKÁRNA. Nasadil plátno na tyč, ještě téhož dne ho vyvěsil nad výlohou lékárny, a když jsme si pak dílo prohlíželi zvenčí, zeptal se nás obuvník s manželkou, jestli bych jim nevyšila podobný nápis pro jejich obchod.

V duchu se mi zjevil jejich hnědočerný štít se zlatým zdobením, pánskými botami se stříbrnou přezkou, červenými dámskými botkami a tmavě zeleným sametovým nápisem OBUVNICTVÍ, jen písmeno T jsem viděla v levandulovém, jemně fialovém odstínu barvy náprstníku.

To mě zarazilo. Měla jsem za to, že maminka mi barvy vzala, když umřela. Teď mi připadalo, že mi daruje tuhle drobnou připomínku mých mladistvých představ na důkaz svého souhlasu s mým sňatkem.

Jako by mi vrátila malou část mého barevného vidění, stejně jako mi kdysi dala ryšavé vlasy a modrozelené oči.

„Udělám to pro vás s radostí,“ řekla jsem.

Obuvník se usmál, ale Edward protáhl obličej.

„A co kdyby –“ začal obuvník, ale manžel ho utnul ostrým „ne“ a tím byla věc vyřízena.

Něco v Edwardově výrazu mě odradilo od dalších pokusů o smlouvání. Dostala jsem strach, že prohlédl má tajemství, že se nějak dozvěděl o mých barvách, o jejich původu a snad i o děsu mojí pramáti, když stanula na střeše a křičela ďábel mě opíchal rozeklaným ocasem.

Do té chvíle jsem si malovala, že manželovi jednoho dne řeknu o svém dětství. Teď jsem se s obuvníkem jen rozloučila omluvným pokrčením ramen a šla jsem za Edwardem dovnitř.

Toho i následujícího dne Edward obsluhoval až do večeře zákazníky, kteří za ním chodili s chrapotem, vodnatelností nebo horečkou. Navečer se dobelhal nahoru do salonu. Ruka se mu třásla, když si zapaloval dýmku, ale jakmile natáhl kouř, tvář se mu postupně uvolnila.

Naservírovala jsem mu jeho nejoblíbenější švestkový nákyp a zeptala se, jestli bych nemohla obuvníkům vyšít nápis nad obchod jako „sousedskou laskavost“.

„Jsi moje žžžena.“ Ž vyslovoval líně, jako by špatně artikuloval. „Nesmí to vypadat, žžže jsi na prodej – to by nám zkazilo reputaci. Od začátku to říkám.“

Jenže já už jsem si načrtla červené botky i nápis OBUVNICTVÍ, tmavě zelená písmena i levandulové T. Dílo si žilo vlastním životem; připadalo mi jako dárek od někoho, koho jsem dlouho nenavštívila, nebo odněkud, kde jsem dlouho nebyla. Zříct se ho znamenalo zříct se malinkého kousku mé matky a dětství, který se mi zrovna vrátil. I kdyby obuvník neměl svůj vývěsní štít nikdy spatřit, chtěla jsem sama vidět, co dokážu. A tak jsem vyšívala tajně a zvykla jsem si trávit čas nahoře ve své šicí dílně, zatímco Edward pobýval dole v lékárně.

*

Netušila jsem, že můj manžel má potíže, dokud nám na dveře nezabouchal muž v černém plášti. Edward se s námahou zvedl z křesla a zavrávoral, když mu dotyčný máchl pěstí před obličejem.

„Pracky pryč od opia a koukej zaplatit!“ řval na něj.

Edward chvíli hledal, co by muži dal, pak mu vložil do rukou nějakou cennost a poslal ho pryč.

„O čem to mluví?“ zeptala jsem se.

„Číňani si účtují za opium horentní sumy.“ Edwardovy oči už se neleskly, jako když jsme se seznámili. „Nestačím jim je splácet.“

„Tak musíš zvýšit ceny,“ zavolala jsem za ním. Nebo mě nechat vyšívat za peníze, chtěla jsem dodat.

Z Edwarda vypadlo něco o zlatě vyrobeném ze rtuti a octa a já si pomyslela, že mu bolest a opium zakalily mysl. Rozplakalo mě to, ale moje slzy ho pobouřily a odstrčil mě od stolu. Řekl mi, ať si nedělám starosti – „Nestrachuj se, žžženo“ –, ale já si předsevzala, že na něj budu dávat větší pozor. Zatímco spal, prošla jsem jeho účty a účetní knihy a brzy jsem pochopila, že mastičky, oleje a tinktury obsahující laudanum, rtuť a opium přinesly mému manželovi nejen bohatství, ale také příšernou potřebu, kterou kvůli bolavé rozdrcené noze nedokáže potlačit.

Dřív svůj zvyk úspěšně tajil, a co si objednal, splácel se štědrou přirážkou. Ale kvůli potížím v Číně se toho léta zdvojnásobila cena makovic, právě když po nich Edward kvůli svému zranění nejvíc bažil.

Byli jsme na pokraji krachu.

„To nemůžu vůbec nic udělat?“ prosila jsem Edwarda na kolenou, aby mi dovolil vydělávat vyšíváním a splatit, co dluží, když do lékárny vrazili dva vojáci s holemi a úředním nařízením.

„Tímto jste vykázáni do chudobince, kde o vás bude postaráno, dokud neučiníte pokání a nevyrovnáte své dluhy,“ přečetl konstábl.

„Moje noha,“ žadonil Edward. „Mějte se mnou slitování, jsem mrzák.“

Voják ho odstrčil stranou. Edward se zapotácel, zato já jsem v tu chvíli měla naprosto jasno.

„To je stará a cenná kniha,“ vykřikl Edward. Muži se zastavili a všem nám padly oči na titul. Pak Ripleyho Liber Duodecim Portarum zabalili do mého vzácného zeleného sametu a hodili ho do pytle.

*

„Tak tady je váš palác,“ ukázal nám dozorce tmavou místnost se spaním na slámě.

„Odpusť mi to, holka.“ Můj muž měl zakalené oči, ale hanbu ještě cítil. „Isobel, vážně jsem si nemyslel, že skončíme takhle.“