Přeložila Veronika ter Harmsel Havlíková

Vydání tohoto díla se těší laskavé podpoře Vlámského literárního fondu (www.flandersliterature.be)

HEBBEN EN ZIJN

Copyright © 2022 by Dimitri Verhulst

Originally published by Uitgeverij Atlas Contact, Amsterdam

Translation © Veronika ter Harmsel Havlíková, 2024

ISBN 978-80-207-2232-4

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Umíráme s umírajícími:

hle, odcházejí a my jdeme s nimi.

Rodíme se s mrtvými:

hle, vracejí se, vedouce nás s sebou.

T. S. Eliot: Little Gidding

(Pustina a jiné básně, překlad Jiří Valja)

1

„Život je nejčastější příčinou smrti.“

Moto na dveřích.

Vlastně visí na všech dveřích tady, a že jich tu je: jako mantra, něco, co se musí za každou cenu natlouct do palic rozladěných přítomných.

Malodotovi přidělili pokoj páchnoucí vlašskými ořechy a čpavkem, podle Dozorce může být šťastný, už jen kvůli chlapům, s nimiž bude na pokoji až do, no jo, vůbec neví dokdy. Veselá kopa, ti chlapi, navzdory všemu, takže působí až přihlouple, a dobře spolu vycházejí.

Nejstarší spolubydlící je Hubert, většina by mu hádala čtyřiašedesát, kdyby si mohli na jeho věk vsadit, až na chromou levačku ničím příliš neupoutá, možná snad jazykem, který mu netečně visí z pusy jako prádlo, co se suší na šňůře u okna. Má laskavý pohled, hrubé pazoury přesvědčeného pracanta a soudě podle špíny za nehty se často hrabal v hlíně.

Hrabal se. Už to tu máme. Minulý čas.

Emanuel je druhý nejstarší. Je samá popálenina, nejvíc v obličeji, z každého póru, který mu ještě stačí čistit pokožku, mu kape hnisavý šlem. Emanuel se baví Malodotovým odporem, mimo jiné i proto, že ví, že tenhle nový příchozí se tu svých frivolních sentimentů rychle zbaví.

„Přilévat na zahradní gril terpentýn není nejlepší nápad.“

Chlap, s nímž se Malodot bude muset dělit o palandu, jak to tak vypadá, se jmenuje Didier, ještě mlaďoch. Kalhoty má shrnuté ke kotníkům, takže má Malodot výhled na jeho mladicky prosperující, ztopořený úd. Jedno oko mu provrtal luger ráže devět, jak mu Didier vysvětlí hned při představování, protože měl tu smůlu, že si to rozdával s jednou ženskou na pračce, právě když se její manžel vrátil domů, několik vteřin před vyvrcholením. Taková blbost, poněvadž on ani netušil, že je ta kost vdaná, a už vůbec ne, že za magora do zbraní, ale co už, člověk to musí brát tak, jak to je. Načež se Malodota zeptá, kde chce na palandě spát, jestli nahoře, nebo dole.

Jemu na tom moc nesejde. Tak třeba dole. Kdyby si lehl nahoru, měl by pocit, že na něj celou dobu ukazuje mladíkovo péro. Ale když Didier slíbí, že nebude spát na břiše, spokojí se Malodot s dolním lůžkem. S radostí.

„Jak se jmenuješ ty, nováčku, pověz nám.“

Dřív, když se ho zeptali na jméno, tak chtěli lidé prakticky ihned potom vědět, jak se píše. Teď ne. Všimne si toho. Má co do činění se třemi spolubydlícími, kteří nemají v úmyslu ještě někdy něco napsat.

Srdečně ho přivítají a vzápětí mu položí otázku, kterou slýchá každý jako první, když tu ke svému překvapení skončí.

Otázka zní: „A jak jsi exnul ty?“

Ne že by na to zapomněl, spíš na to zapomenout chce, ale kdyby mu to ti tři chlapi nepřipomněli, tak by si Malodot nevzpomněl, že před chvílí umřel.

Jak exnul, chtějí vědět.

Vlastně se nad tím musí zamyslet, což je očividně normální, každého ze začátku trápí lehká ztráta paměti.

Auto. Správně. Malodot seděl v autě. Řídil. Vedle něj seděla Lauralouisa, lakovala si nehty na nohou křiklavě oranžovou, protože jeli na oslavu a ona, jak bývalo jejím zvykem, se příliš dlouho sprchovala a nestačila si nehty nalakovat doma. Vypadala dobře, jako vždycky. Dobře a šťastně. Zpívala si písničku z rádia, kterou Malodot nikdy předtím neslyšel, zato ona znala zpaměti celý text. Ne, nehráli ji v rádiu. Pouštěla si ji z jednoho ze svých playlistů, jimž dávala legrační jména. Malodotovi najednou připadá hodně mrzuté, že nezná název písničky hrající v okamžiku jeho smrti. Jde přece o důležitou informaci, připadá mu. Má tím na mysli to, že kdyby mělo smysl psát si deník, bylo by to v něm uvedené. Nebo ne?

Tři spolubydlící na něj hledí, jako by řekl nějakou hroznou koninu. Pokud jde o myšlenky, moc se v nich nehrabou. Stačí tak po konečky prstů, hlouběji se šťourat nehodlají.

Za celý život neměl nehodu. Jen jednou odřel plechy o patník, když odjížděl z oblíbené rybí restaurace La Cozza Rossa, což souviselo s množstvím domácího limoncella, které člověk musel po jídle na účet podniku ze slušnosti vypít, ale až na pár škrábanců v laku to zůstalo bez následků. Oproti tomu teď…

Matně si vzpomíná na úhybný manévr. Jelen. Správně. Na nárazníku má, měl, samolepku s nápisem: DÁVÁM PŘEDNOST I ZVÍŘATŮM. To se stává u vozidel z autobazaru, jsou polepená samolepkami bývalého hipíka, a na předsevzetí konečně je jednou odstranit teplou vodou nebo mandarinkovým octem nikdy nedojde, zmizí v závěji všelijakých jiných domácích prací a základního lidského práva na naprostou lenost. Bambimu měl dát radši přednost. Nebo ho měl zkrátka ignorovat a přejet. Jenže on mu uhnul. A napálil to do stromu.

Do lípy.

Stromy zná lépe než písničky. Není to pravda, ale teď má takový dojem.

„Pěkná smrt,“ prohlásí Didier. „V mém případě se nepochybně najdou i takoví, co si myslí, že jsem si ji zasloužil, zato za tebe uroní slzičku.“

„Páni, chlape. Na pohřeb ti přijde delegace ochránců zvířat.“

Veselá kopa to je. Týpci, co zůstávají na každoroční školní oslavě až do konce a končívají opilí v pískovišti nebo na nafukovacím hradu, z čiré lásky k bližnímu, aby přispěli do školní pokladny.

Musí se vzpamatovat z toho všeho, co se mu právě přihodilo, začíná mu to teprve pomalu docházet.

„Takže tohle je smrt? A to má být všechno?“

Nejspíš je kdysi napadlo totéž, teď se div nepočůrají smíchy, protože si Malodot představil smrt jako pokoj se dvěma palandami.

Kdepak, smrt bude následovat, tím si může být jist. Tohle ovšem ještě smrt není.

„Možná tě to překvapí, kamaráde, ale tohle není onen svět, jak si ho živí představují; tohle je prostě léčebna závislostí.“

„A z jaké závislosti se tu mám jako léčit?“

„Z jaké asi? Z té na životě. Smrt je čirá smrt a není vhodná pro někoho, kdo ještě lpí na životě, byť sebemíň. Můžeš to považovat za laskavost, kterou ti Velké Nic prokazuje, že tě tu na ni připraví.“

„Ale já se na žádnou smrt připravovat nechci. Copak si myslíš, že jsem do toho jilmu narazil schválně? Co povídám, do lípy.“

„Absolvuješ tu detoxifikační program. Dokud si od života úplně neodvykneš. Dokud se neobejdeš bez něj. Dokud se ho celým svým tělem nezřekneš a nebudeš pevně rozhodnut ho už nikdy neužít. Dívej se na to tak, že jsi byl feťák. Musíš dospět do bodu, že ti někdo jednou nabídne lajnu, lajnu čirého, nepajcovaného života. Celý roky jsi ho šňupal. Už ses ani nepozastavoval nad tím, že ho bereš, tak moc jsi byl se svou závislostí srostlý. A najednou před tebou leží lajna, nejvyšší kvality života. A ty ji necháš ležet, bude to hračka. Tak do toho bodu se tu snaží dospět.“

„Myslíš jako, že se ještě můžu vrátit, když budu chtít?“

„To bys udělal hloupost, ale jo, můžeš. Hlavně nováčci mají sklony se tím občas zabývat.“

2

Člověk by si řekl, že bude dobře spát první noc, co je mrtvý, nebo polomrtvý, zdaleka ne vše je pojmenované, ještě ho čeká spousta práce, ale Malodot nezamhouří oka. Emanuel chrápe, až se třesou tašky na střeše, jako by se na zahradní oslavě nic nezvrtlo. Gril zapálil, jehněčí kotlety opekl a pak si přihýbal krabicového červeného vína, až se z toho takhle nehorázně rozchrápal. Ženě, kterou po sobě nechal, se možná bude stýskat po něm, po tom chrápání ale určitě ne, tím si je Malodot jist. Snad by se měl jeho spolubydlící toho bodu chytit, chce-li v léčebném programu vytrvat. Malodotovi připadá mnohem ušlechtilejší zemřít pro klidný spánek milované osoby než třeba padnout za vlast.

Hubert neustále mluví ze spaní, bláboly žvatlané člověkem s vadou řeči, jde o směsici rozmazaných zvuků.

Dvacátník, jenž ve skutečnosti mu známé právě s holým zadkem vypouští na pračce duši, spí klidně, ten Malodota neruší, ale když Hubert po pětisté vykřikne „středulekdezmusblstakdlhgl“, nebo něco podobného, ať už to mělo znamenat cokoli, rozhodne se Malodot, že nemá smysl dál ležet v posteli, a vydá se na chodbu. Ostatně proč by měl usnout, když už beztak zesnul?

Má chuť na cigaretu, nezvladatelnou chuť, netuší, jak je to dlouho, co měl poslední. V kapse mu sice ještě zůstal zapalovač, ale krabička leží, jak si najednou vzpomíná, vedle řadicí páky. Jestli tu opravdu chtějí, aby všichni natáhli brka, tak tu někde musí mít automat na cigarety, jinak to nejde. Hulit by tu mělo být povinné. Malodot projde několika opuštěnými, navzájem si podobnými chodbami, chodby paliativního oddělení vypadají podstatně veseleji, aniž něco či někoho spatří. Někde z pokoje slyší kohosi vřískat „mami, mami“, patrně noční můra, které tu ti blbouni nejspíš říkají denní, ale žádná jiná zábava tu není. Je vskutku impozantní, jak dlouhé ty chodby jsou. Nekonečné bílé tunely. Chlad umělecké galerie těsně před rozvěšením děl. Jen aby našel cestu zpátky do pokoje. Kolik hospitalizovaných tu asi je?

Poté co nazdařbůh zabočí do několika chodeb, konečně někoho potká. Mladou, hezky učesanou ženu, patrně severoafrického původu. Má v sobě cosi stylového, co Malodot nedokáže hned pojmenovat. Oblečená je v zeleném andělíčku, pod nímž se skví úplně nahá. Zezadu má jen zavázané šňůrky, takže je jí vidět neposedná zadnice. Stát na místě totiž evidentně nevydrží. V jednom kuse se kolíbá, komíhá, pobíhá. Krásná, zdravá, kyprá a dobře prokrvená zadnice, naprosto v pořádku. Dokud bude obdivovat zdravé zadnice, přiklání se k životu. Takhle je třeba se na to dívat.

„No konečně,“ pronese, „aspoň na jednoho mrtváčka jsem narazila. Je nepochopitelný, s jakou lhostejností tu většina prostě hnípe.“

„To mi povídejte. Můžu se na něco zeptat?“

„Jasňačka.“

Má opravdu nádhernou zadnici. Dokonce i mateřské znaménko na jedné hýždi jí sluší. Měli by ji vystavovat v Pradu! Tu prdel. Vyrobit z ní puzzle, natisknout ji na hrnečky a prodávat v muzejním obchodě!

„Nemáte náhodou cigaretu?“

„Jestli máš zapalovač…“

Tomu se říká klika.

Na zelené zástěře nemá kapsy, krabičku má schovanou v záňadří, které se co do půvabu mimochodem vyrovná zadnici. Navíc je to exkluzivní krabička, z doby, kdy krása převažovala nad businessem a design nacházel své místo v takřka všech stránkách života.

„Butterfly’s Solace, tu značku jsem ještě nekouřil. Nikdy jsem o ní neslyšel, nikde jsem ji neviděl.“

„Vlastně je to fajfkovej tabák. Ale tabák je tabák. Tak jsem si z něj ubalila cigárka.“

Na balíčku je obrázek muže s hlavou v pranýři, kterému dávají potáhnout z dýmky. Malodotovi to div že nepřijde legrační, v téhle situaci.

„Žvára se tu špatně sháněj,“ vykládá mu hlasem, s nímž by se mohla ucházet o místo moderátorky v rádiu France Inter Paris. Kdyby tahle holka dělala do teleshoppingu, tak by s tím svým hlasem střelila cokoli. Toustovač, espresovač na sójové kapučíno bez kofeinu, ruční vysavač, korekci břišní stěny: všechno, co člověk nepotřebuje, ale chce to.

„Jen naprostá menšina sem dorazí s hřebíkama do rakve. Takže se člověk musí votáčet, aby je sehnal. V životě, tam bych si věděla rady. Roztáhla bych nohy, jen abych si mohla zakouřit. Jenže tady to nefunguje. Jediný, co člověku zbejvá, je žvára votočit, kde se dá, a to co nejdřív, každýmu ňoumovi, co je měl u sebe, když se chystal do penálu. Smrt řidiče kamionu jednoho vážně potěší. Jen ať jich ještě pěkná řádka usne za volantem. Sice se u nich najde často jen cigaretovej tabák, co měli strčenej v kapse flanelový košile, když jim chytla kabina. Sušená mrdka od Van Nelle a podobnej sajrajt. Ale pořád lepší než nic.“

„Teď když vím, co to znamená, jsem za cigaretu o to vděčnější.“

„Nedělej si iluze, fešáku. Ty máš zapalovač. Od Promethea se toho moc nezměnilo, oheň znamená moc, tudíž i výhodný vyjednávací postavení na černým trhu.“

Malodot neví, jestli má vůbec smysl se jí představovat, potykat si, investice do vztahů mu tady připadají dost zbytečné, přesto si nemůže pomoct.

Ani ona se nezajímá, jak se jeho jméno píše. Nebo to ví. To je taky možné.

„Já jsem Albertina, těší mě.“

Jelikož nedokáže pohled odtrhnout od její zadnice, má pocit, že by měl něco poznamenat o jejím zevnějšku.

„Očividně jsi umřela na operačním stole.“

„Trable s ledvinama, na to se vážně neumírá. Jenže ten kretén anesteziolog mi píchl moc vysokou dávku a já jim tam zkapala. Nedostudovanej idiot v posraným montpellierským špitále. Nevěděl, kolik vážím, ani jakou mám krevní skupinu. Prostě to vzal vod voka.“

To je vážně mrzuté. A taky velká škoda jít do kytek takhle mladá.

„Devětadvacet mi bylo, hošánku. Na podzim bych slavila třicetiny. Zrovna začínalo bejt všechno v cajku, v tom mým podělaným životě, a pak si přijde ten debil s tím, že to jen maličko píchne a ať se snažím uvolnit, načež je šlus a já si tu mám, kurva, odvykat od života. A co ty? Dostals bejsbolkou po kebuli? Nebo jsi zlobil a žena tě vzala válečkem na těsto?“

Má zdeformovanou lebku? Pochopitelně se ještě neprohlížel. Zrcadla tu nevisí, ta jsou pro živé.

„Je to zlé?“

„Taková promáčklina. Ujde to. Horší je koukat se na ty usmrkance, co se ve jménu nějakýho boha v sámošce vyhodili do povětří. Bavit se s nima je děsněj vopruz, povalujou se rozprsknutý po celým pokoji. Voproti nim jsi lahůdka, frajere. První šediny, oukej, ale ty ti na kráse neubíraj, to je bez diskuze.“

„Byla to dopravní nehoda. Vyhýbal jsem se jelenovi.“

„To se stává, čéče. A to jezdíš vždycky v takovým vohozu?“

„Jel jsem na party.“

„Nevykládej si to špatně, mně se líbí, jak jseš voblečenej. Pruhovaný triko, černý kalhoty, ujetý ponožky s potiskem jak z vomalovánek. Sekne ti to. A to ani nemluvím vo těch křuskách. Fakt krutý kecky. Škoda že je za chvíli spálí v krematoriu. Kdybych tam makala a měla bych tě strčit do pece, tak bych tě v rychlosti vysvlíkla a zula a vodnesla si to dom… Většina tu nemá vkus, vážně. Však sám uvidíš. Už se těším na nějakýho mladýho zřícenýho pilota v uniformě, ale ty jsou vzácný. Civilní letectví je poslední dobou až moc bezpečný. A já sama bych taky radši skočila v kabátku s kožešinovým límcem z Eiffelovky, než tu hopsat s vodhaleným vejfukem v tomhle zeleným hadru.“

„No tak, výfuk bych tomuhle překrásnému pozadí zrovna neříkal.“

Ostatně pozadí v dobrém smyslu slova.

„Díky, bejby… Jo, a dík za voheň… Kdo ví… Až narazíš na dodávku cigaret, tak mi dej každopádně vědět.“

A je pryč.

Výhodou dlouhých chodeb je, že se člověk může patřičně vynadívat na odcházejícího. A na zadnici.

Všimne si, že Albertina lehce dopadá na jednu nohu.

3

Jediné, co však slyší, jsou Albertininy bosé nohy na studené podlaze vracející se v téhle absurdní současnosti na pokoj. Byť by chtěl sebevíc, nepodaří se mu spojit se s mužem, jímž byl a který teď působí na D315 zácpu, takže ho proklíná bezpočet řidičů toužících dojet někam včas.

Ale stejně možné je, že Lauralouisa sedí vedle něj se zlomeným vazem a obličejem plným střepů, a vypouští duši, zatímco jí povolují svěrače. Jinými slovy, že je taky tady!

„Tak povídej, kamaráde.“

Mám to zopakovat?

Malodot nemá páru, kam tím Dozorce míří.

Table of Contents

1

2

3