Přeložila Monika Štefková

SPATRIATI

Copyright © 2021 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

Translation © Monika Štefková, 2024

ISBN 978-80-207-2231-7

Obsah

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ

EPILOG

Poznámky od pracovního stolu aneb místnost duchů

Poznámka překladatelky

Doslov

… spokojit se nedám, svůj střed věčně hledám…

Giacomo Leopardi

ČÁST PRVNÍ

Crestiene

(pod. jm., r. m. Jakýkoli jedinec, člověk. Podobně jako v jiných jihoitalských dialektech. „‚My nejsme křesťané,‘ říkají, ‚Kristus se zastavil v Eboli.‘ Křesťan znamená v jejich řeči člověka.“ (Carlo Levi) Rovněž osoba praktikující křesťanskou víru.)

Když se při zemi setká studená fronta s teplou, začne masa teplého vzduchu stoupat k nebi. Rodí se bouře. Déšť a blesky, voda a oheň. Nikdy jsem nepochopil, kdo z nás dvou je ta teplá a kdo ta studená, ale myslím, že mám velké štěstí, že jsem svou opačnou frontu našel v Claudii Fanelliové, ve zbloudilce, jak tady nazývají všechny, kdo jsou nestálí, nevázaní, nezařaditelní, někdy hloupí či osiřelí či věčně nezadaní, toulaví a kočovní nebo možná – a to je náš případ – osvobození.

Poprvé jsem si jí všiml na školním dvoře a zatoužil jsem po jejích zrzavých vlasech, bledé pleti, výrazném nose. Budila dojem, jako kdyby tam spadla z jiného světa, vyspělejšího a osvícenějšího.

Jmenuju se Francesco Veleno, jsem jediný syn Elisy Fortunové a Vincenza Velena, dvou bývalých amatérských atletů, kteří se do sebe zamilovali během jedné epizody Her bez hranic a celé dětství mě vychovávali s představou, že jim vynahradím tu záhadnou nehodu, že mě přivedli na svět. Tenkrát jsem ještě ani zdaleka netušil, že spousta vztahů funguje jen – jak by řekla Claudia – ze „státních důvodů“. A opět díky ní jsem později pochopil, že žádné státní důvody nejsou natolik přesvědčivé, aby přinutily tři naprosto odlišné lidi žít v jedné domácnosti, tedy pokud si zrovna neodpykávají nějaký trest. Soud, který Elisu a Vincenza odsoudil k tomu, aby zůstali navzdory očividné nelásce spolu, se zodpovídá krutému zákonu „klidného žití“, drsnému lidskému kodexu, který v těch nejmenších obcích žádá přesnost a absolutní přísnost.

Před Claudií bylo mojí realitou to, co mi navyprávěli, a ne to, co jsem viděl. Patřil jsem k lidem, kteří se nechávají postrkovat ostatními, událostmi, předpisy, předsudky. Manželé Velenovi mě postrkovali směrem ke klidnému životu bez propadů, k minimu nezbytnému pro to, aby člověk netrpěl. Koneckonců, jim to tak vyhovovalo.

On, učitel tělesné výchovy – spolu s mojí matkou se krátce věnoval i šermu –, urostlý, bez předsudků, chodil po světě s legálně drženou Berettou M9, kterou nikdy nedal z ruky. V té době jsem v ozbrojených bílých mužích středního věku ještě neviděl nenaplněné sexuální chvastounství.

Matka pracovala jako zdravotní sestra v nemocnici v Martině France. Když jsem byl malý, chvíli mi přezdívala „Černý hrozínku“, protože v Martině všichni pěstují trpké bílé hrozny odrůdy Verdeca, z nichž se vyrábí suché víno, které vám po dvou doušcích zbystří mysl. Jenže jí se narodilo dítě s olivovou, snědou pletí, jakou mají rolníci na konci léta nebo Saracéni ve starobylých kronikách. Z černých hroznů se dělá Primitivo nebo Negramaro. Vína, která mysl zatemňují. Bývalo by se mi hodilo, kdybych to měl při svých impulzivních životních rozhodnutích na paměti.

Nikdo v rodině neměl moje rysy. Nikdo neměl tak tmavou pokožku, tak vysoko položenou linii vlasů, odkryté čelo ani nenesl břemeno lenosti, které mě upoutávalo ke gauči, kde jsem si pročítal bezduché časopisy. Odpoledne jsem často trávil sám, matka v nemocnici prakticky žila, občas zmizela i na dva tři dny po sobě. Otec se po vyučování ztrácel v místních barech, kde dával k dobru historky a připomínal svoji atletickou minulost, a pak se vracel s pomačkaným oblečením a dvojsmyslným úšklebkem toho, komu se zadařilo a nemůže se dočkat, až o tom bude vyprávět. Ale nikdy o tom nevyprávěl. Možná proto, že jsem se bál zeptat, nebo možná protože si myslel, že bych to nepochopil.

Rodiče byli odlišní, a to i ve slovesných časech, které při komunikaci se mnou používali. Elisa byla žena přítomnosti, často v první osobě množného čísla: „Jdeme.“ Otec neznal nic jiného než čas minulý a sem tam budoucí, když mluvil o mně. Byl zakořeněný ve vzpomínkách, ve výčtu historek, které jemu připadaly hrdinské, a ostatním nudné.

V jedné věci ovšem Vincenzo Veleno a Elisa Fortunová nacházeli zázračný soulad: byť na klasickém gymnáziu nestrávili jediný den, chovali k němu respekt jako k jakési nedosažitelné entitě. Formovalo totiž mysli jejich šéfů, primářů, ředitelů, správních úředníků. Všichni tihle hlavouni vyšli z gymnázia v Martině France. Tvrdili mi, že latina mi otevře dveře a že se v lavicích setkám s potomky z důležitých rodin. Považovali tuhle životní cestu za nejvhodnější. Byli to lidé, kteří dokonale znají pravdu ostatních, ale ne tu svoji.

Pro Claudii jsem zpočátku vůbec neexistoval. Byla nejvyšší ze školy, na hlavě jí zářily ryšavé vlasy – měly odstín višní, které moji prarodiče v létě sklidí a promění je v karmínové a amarantové marmelády. Měla různobarevné oči, jedno světlehnědé a druhé zelenomodré, zkrátka oči, kterým u nás říkáme „lesní“. A taky vyčnívající kosti, vystouplé líce a protáhlý štíhlý obličej.

Během velké přestávky se dvůr Gymnázia Tita Livia vyprazdňoval, studenti se běželi přimáčknout ke zdi, aby se zchladili ve stínu. Na slunci stála jako jediná ona. Kdyby se někdo mohl podívat na čtverec dvora z výšky, uviděl by asfaltovou pustinu a uprostřed červenou tečku. Vykazovala několik asociálních zlozvyků, které jsem měl i já: sahala si na nos a kolem ukazováčku si obtáčela pramínek vlasů. Mezi jejími knihami vynikal barevný sešitek mang Rumiky Takahašiové, při příchodu do školy poslouchala hudbu ze sluchátek a nikoho si nevšímala. O malé přestávce jsem si v její blízkosti ořezával tužky, klábosil s nudnými spolužáky s hranatými obličeji a s dechem páchnoucím po philipmorriskách. Jednoho dne jsem zaslechl podlý výslech, jemuž ji podrobila partička zoufalců bažících po její pozornosti: „Proč seš sama?“, „Proč se nechováš jako ostatní?“ Měli tím na mysli: „Proč jsi taková, jaká jsi, a ne jako my?“ Úlisně na ni naléhali, pobízeli ji, a Claudia odpověděla: „Už takhle je těžký bejt jako já, natož bejt jako ostatní.“

Neopětovaná láska je snadným útočištěm pro osamělé a nejisté dospívající, pro ty, kteří ještě nevědí, kým jsou, a já o sobě nevěděl skoro nic a všechno to, čím jsem do té doby byl, jsem skrýval a děsil se, že by mě mohli považovat za nepatřičného. Moje dětství tvořily venkovské oratoře a předměstské fotbalové týmy, trenéři, kteří natahovali ruce, a kněží s dřevěnou nohou, co si v sakristii nechávali masírovat pahýl, zatímco v prázdném kostele hráli ti největší grázlíci kopanou a oltář používali místo brány.

Velenovi si s rudými šrámy na mých nohou zjevně nedělali starosti, nezajímalo je, jestli se modlím, nebo hřeším, ani když jsem se vracel domů zabahněný, ponížený a páchnoucí po hnoji.

Zrovna skončil školní rok a léto se rozpínalo v rozsáhlých polích vlčího máku a pšenice. Když jsem přišel domů, nikdo tam nebyl. Oddal jsem se tichu a pak soumraku, který zatemnil pokoje i moje myšlenky. Snědl jsem jen chleba zvlhčený vodou se solí a rajčaty, což byla moje večeře, kdykoli měla matka večerní směnu a otec se vytrácel za svými pochybnými pochůzkami. Usnul jsem na gauči. Ráno byl byt stále tichý, neozýval se žádný rámus, který mě obvykle budil, když se matka vracela z nemocnice nebo když otec napouštěl lavor na holení a povídal si sám se sebou v zrcadle. Nikde nikdo. Se zalepenýma očima a vyprahlým hrdlem jsem otupěle bloudil, dokud jsem na umakartovém stole – školní lavici, kterou otec ukradl u nich na průmyslovce, aby mi sloužila jako psací stůl – nenarazil na bílou obálku: „Pro mého Černého hrozínka“. Měl jsem dojem, že to matka napsala spíš kvůli sobě než kvůli mně.

Musela jsem odejít a ty jsi nebyl doma. Promluvíme si o tom, co bude. Budu na tebe čekat v nemocnici.

Použila budoucí čas, a to mě neuklidnilo.

Do nemocnice jsem vkročil poprvé a do nosních dírek mi vnikl pach připomínající benzín; poloprázdnými chodbami se odráželo různé cupitání, okenní tabule se vykláněly do údolí a v místnostech s přivřenými dveřmi bděly nad těly zahalenými do bílé barvy nehybné stíny. Matka se zjevila se vzpřímenými zády, ve stejnokroji, v nazouvácích a tělových punčochách. Měla rozzářený obličej, jasné žhnoucí oči a vlasy sevřené v blonďatém drdolu na temeni hlavy. Objala mě pevněji než obvykle, pohlazení po zádech připomínalo energickou masáž, přenos kódu mezi mnou a jí, jako zvířata stejného druhu, která se poznávají. Voněla nedělním ránem, držela mě za ruku a strkala mě do lékařského pokoje, kde budeme mít klid. Pohvizdovala si melodii písničky Vacanze romane od skupiny Matia Bazar. Byla šťastná, zatímco já jsem stěží držel na uzdě nervozitu – jak mohla být šťastná na takovém místě? Vychrlila na mě nejrůznější věci, které můj mozek hned po zpracování vypouštěl, a úsměv, s nímž mě přivítala, se pomalu proměňoval v nucený, vážný výraz.

„Půjdeme od sebe, ale jen na chvíli, potřebujeme prostor.“ Dostala se k věci: opustila mého otce.

„Jednou to pochopíš,“ uzavřela to.

Domů jsem se vracel úplně vyždímaný, soustředěný na zvuk, který vyluzují gumové podrážky na asfaltu.

„Stejně se vrátí, jako všechny,“ prohlásil ten tlučhuba, můj přímý předek, když mě na prahu uviděl plného nevyplakaných slz a potlačených výkřiků.

Rutina našich dní se změnila – on nosil domů od babičky talíře těstovin zabalené do vlažné utěrky nebo ohříval již hotové polévky, které se železnou pravidelností spálil a pak chrlil nadávky na hrnce, plynové sporáky a výrobce polévek. Nikdy za to nemohl on, vždycky někdo cizí, ale tehdy jsem hledače obětních beránků ještě nedokázal rozpoznat ani jsem nevěděl, jak s nimi jednat. Pod popílkem klidného vnějšího dojmu jsem v sobě živil žhnoucí hněv, ne však proto, že se rodiče rozešli, ale protože jsem to nepoznal dřív.

Následovaly bludné dny. Snažil jsem se trávit co nejméně času doma, vůbec se tam nevětralo a v kuchyni se kupily špinavé talíře. Učil jsem se v knihovně nebo u nějakého kamaráda, ale spolužáci si mě brzy začali držet od těla, protože černý hrozen má v sobě vždycky nějaké shnilé zrníčko: nefandil jsem žádnému fotbalovému týmu, nehrál jsem street fightera, když mi někdo vlepil facku, tak jsem si ji nechal, a kamarádíčkoval jsem se s kněžími. Pohlíželi na mě s podezřením, které se vyhrazuje těm odlišným, spočíval jsem přesně na hranici mezi obezřetností a důvěrou, nezapadal jsem ani mezi ty nejlepší, ani mezi ty nejhorší.

Jednoho dne mě u východu ze školy zastavila Claudiina spolužačka Giada, mnohonásobná repetentka, miniaturní verze ženy s obočím, které bylo stočené dolů stejně jako koutky jejích úst, a prohlásila: „Drž se od Claudie dál, nenávidí tě.“ Nebudila ve mně důvěru, ale místo abych šel za Claudií a zeptal se na důvod, uzavřel jsem se ještě víc. V teplých zářijových i větrných říjnových odpoledních jsem se celé hodiny procházel po starém městě začouzeném od komínů nebo po polních pěšinkách posečených žacími stroji. Prohlížel jsem si krajinu přes clonu kouře z nacionálek nebo z kostěných dýmek stařečků postávajících v hloučcích před holičstvími. Okouzloval mě pohled na to, jak holič namáčí chlupy štětky na holení, prasečí nebo jezevčí. Zatímco holicí pěna nabývala díky krouživým pohybům štětky na objemu, stařečci přivírali oči a jejich nabělené rty se rozevíraly a stavěly na odiv červená horní patra. Za mlada museli být jako mí kamarádi z oratoře, statní, vyhublí, šlachovití, rozpálení sluncem. Holič vždycky říkal, že jezevec je lepší než prase, je potřeba ho ulovit na podzim a macerovat ho ve starém víně. Já se v zrcadle díval na chmýří, které mi pomalu vyrůstalo na obličeji, a na své dlouhé vlasy: vypadal jsem jako malý černý Ježíš.

Zúčastnil jsem se procesí Panny Marie Růžencové, navlečený do bílé sutany jsem v ruce třímal železný kříž, jehož svislé břevno bylo stejně vysoké jako já a který měl na vrcholu připevněného dřevěného Ježíše. Don Bastone se modlil do megafonu a vší silou se přidržoval dvou ministrantů, kteří ho vláčeli jako pytel odpadků, zatímco tucet neklidných adolescentů máchal kadidelnicí. Já jsem se modlil a přitom svíral kříž, do rukou mi pronikal chlad železa. Pubescenti ze sebe nakonec strhali sutany a tloukli se kadidelnicemi, což dona Bastona, který se valil, aniž na něj kdokoli bral zřetel, přivádělo k šílenství; vzali mi velký krucifix a naháněli se, aby se jím mohli mlátit po hlavě. Chtělo se mi smát, chtělo se mi modlit, ale nakonec jsem té vzpouře pouze přihlížel a myslel na to, že by nikdo v celém vesmíru nemohl být šťastnější než Kristus, který vidí, jak se jeho andílci bijí jen proto, aby procesí brzy skončilo a oni se zase mohli vrátit ke hrám.

Já se ke hrám nevrátil: v mírném svahu vedoucím zpátky do města, na kopečku mezi sutinami jednoho obytného domu a kostelíkem vytesaným do skály, jsem spatřil ji.

V posledních týdnech jsem na ní zpozoroval mnoho změn: nosila krátké vlasy a pánské oblečení, bílou košili a černou kravatu. Toho dne měla látkový klobouk a modrou kravatu s červenými puntíky, v obličeji vážný zamračený výraz. Když jsem ji viděl zezdola, zatímco jsem stoupal ještě nasoukaný v sutaně měl jsem dojem, že na mě čeká. Dvořili se jí kluci z vyšších ročníků, protože byla vysoká, protože měla světlou pleť a protože se při pohledu na ten rudý odstín na její hlavě člověku zdálo, že vidí, jak jí hoří myšlenky. Ale já jsem miloval její velký nos a širokou pusu.

„Ahoj, Francesco.“

Její hlas vyvolal ono rozechvění, jež předchází husí kůži. Během těch několika málo vteřin mezi jejím pozdravem a mojí odpovědí jsem málem uvěřil v zázrak, protože jsem měl ruce zarudlé od krucifixu: rozpoznala moji lásku a několikaměsíční tiché dvoření.

„Claudie,“ řekl jsem nesměle. Když její jméno vyplnilo moje ústa, zakusil jsem zcela nepoznanou rozkoš.

„My dva si musíme promluvit.“

„Taky bych řekl.“ Vážně mě nenávidíš? chystal jsem se jí hned zeptat.

Ale ona mě předběhla.

„Jaký má tvoje máma kozy?“

„Nerozuměl jsem ti.“

„Rozuměl jsi mi dobře, řekni mi, jaký má tvoje máma kozy.“

Zatmělo se mi před očima.

„Tak ty mi nechceš odpovědět?“

„Já nevím.“ Říct to „já nevím“ mě stálo hrozné úsilí, protože jsem kdesi v hloubi duše cítil, že jsem ji už teď zklamal.

Jenže ona mou zdrženlivost při výslechu dávno předvídala, takže navázala na svůj předem napsaný scénář, aby se dostala k jádru problému, který jsem pořád nebyl s to pochopit: „A jak se má teda tvůj táta?“ Sundala si klobouk a potřásla hlavou.

„Proč se mě na to ptáš?“

„Protože moje máma se má špatně.“

Začal se utvářet nový rámec, v němž moje rodiče vyobrazovaly zcela nové pojmy. Tělo, sex, lidství. I Claudii jsem vnímal v novém světle: byla něčí dítě jako já a o jejích rodičích jsem nic nevěděl.

„Veleno, víš, kdo je můj táta?“ Ten náhlý přechod k příjmení mě přiměl k důstojnější omertě.

„Ne.“

„Můj táta je chirurg v nemocnici, kde dělá tvoje máma, a teď žijou spolu.“

V rodinách neexistují tajemství, ale jen bolestivé, mnohdy žalostné, mnohdy nevyhnutelné pakty, „nevyřčené“ dohody. A v nich se skrývají hluboké pravdy, krize, boj mezi dobrem a zlem, původ vztahů a všech traumat. Postupem času jsem měl pochopit, že Claudia se mnou sdílela cosi, co se podobalo výhernímu lístku v loterii. Nevyřčená dohoda byla přímo před námi, vystavená naší nevinnosti. Mě to tak vykolejilo, že Claudia nasadila užaslý výraz: nervózní vztek, s nímž právě přiznala tajemství našich rodin, se proměnil v neočekávanou starost.

„Veleno, seš v pohodě?“

„Jo!“ řekl jsem, ale nebyla to pravda a ona si toho všimla.

„Tys to nevěděl?“

„Nevěděl jsem vůbec o ničem,“ vykoktal jsem a oči mi proti mojí vůli napuchly.

„Takže jsem udělala dobře.“

Ne, tos teda neudělala, pomyslel jsem si, teď se z nás stanou nevlastní sourozenci a já s tebou chtěl chodit, chtěl jsem tě milovat.

Claudiiny rty zmizely uvnitř úst, nadechla se a její vlasy jako by při tom nádechu narostly v aureole světla, jiskřičky barvy achátu a karneolu vymezovaly linii, která nás rozdělovala a spojovala.

„Chtěl bys mě doprovodit domů a trochu si o tom popovídat?“

Město ošlehával protivný vítr, dopravní značky skřípaly. Kráčeli jsme ulicemi plnými lidí, kteří opustili procesí přerušené rvačkou. Všichni se na nás dívali: dívka oblečená jako muž a kluk v dlouhé sutaně, která sahala až na asfalt.

„Mládeži, karneval už skončil!“ zakřičel nějaký muž. Ostatní na nás pohlíželi úkosem.

„Jsme jak pěst na oko,“ řekl jsem.

„Co ti je po tom, Veleno.“

„Nic mi po tom není.“

„Ale je.“

„To není pravda.“

„A ty věříš?“ zeptala se napřímo.

„Čemu?“

„V Boha.“

„Jo,“ řekl jsem vysokým tónem. Chtěl jsem dát najevo hrdost, ale vyšlo z toho zlověstné zapištění.

„A věříš i na ty další věci: procesí, mše?“

„Nevidíš snad, co mám na sobě?“

„Zdání klame.“

„A ty seš oblečená jako chlap, seš chlap?“ ukázal jsem na modrou kravatu s červenými puntíky, kterou měla uvázanou kolem krku.

„To je tátovo oblečení.“ Povolila si uzel na kravatě a řekla, že se díky němu naučila číst manga komiksy, poslouchat rock a Fabrizia De André, pronesla krátkou obhajobu, z níž mi utkvěla v paměti její intenzita.

„Já mám svoji mámu taky rád, a neoblíkám se jako ženská,“ namítl jsem.

„Škoda, seklo by ti to.“

Teď se usmívala a usmívala se na mě.

Předstíral jsem, že jsem jí nerozuměl.

Mlčky jsme kráčeli a protahovali si cestu, šli jsme těsně podél starého obchvatu, kolem byly olivové háje, vinná réva, trulli.

Antipatie jsou v patnácti, šestnácti letech tak vysoká a pevná zeď jako nenávist.

„Přišla jsem ti rozbít držku,“ řekla Claudia.

„Proč jsi to neudělala?“

„Když jsem s tebou mluvila, pochopila jsem, že bude lepší, když budeme spojenci.“ A se žhnoucíma očima zabodnutýma do těch mých dodala: „Musíme si říkat všechno.“

Během té hrstky společných kroků jsem jí všechno vyklopil. Řekl jsem jí, že můj táta poznal mámu na Hrách bez hranic, když Martina Franca hostila jednu z epizod. Řekl jsem jí, jak během tréninku v tělocvičně oba vyšplhali na jednu tyč a tam se do sebe zamilovali.

„Jak to víš?“

„Nevím, rád si to takhle představuju,“ přiznal jsem hned. Toho, co jsem jí mohl vyklopit, bylo vážně málo.

Když jsme dorazili k jejímu domu, všiml jsem si, že už jí nezáří oči, její obličej potemněl ve zlověstném stínu. Bedlivě pozorovala okno s výhledem do zahrady a já se přitom cítil nesvůj. Téměř bez intonace řekla: „Máma je možná doma, měl bys jít.“

V tom okamžiku se otevřely dveře, jako by nás její matka špehovala. Zpozoroval jsem, jak jí posunkem přikazuje, aby si na rohožce pořádně očistila boty, pak ji dveře spolkly. Oknem jsem viděl, jak se silueta Etty, její matky, stáčí směrem ke mně, a já jsem stále ještě nevěřícně zíral.

Když jsem osaměl, došlo mi to: moje matka odešla z domu jako miliony rodičů po celém světě, kteří se zamilují do toho správného člověka až poté, co si vezmou toho špatného. Já jsem byl syn toho špatného.

Claudia vyrostla v čistotě. Bílé oblečení, škrobené halenky s knoflíky pevně ukotvenými v dírkách až ke krku. Když pod přísným dohledem otce dělala v obývacím pokoji kotrmelce, pot jí vysoušely obláčky voňavého pudru. Všechno v jejím dětství vonělo po pudru, bílém práškovém hořčíku a kosatcovém másle.

To od ní jsem se o svých rodičích, do té doby nedotknutelných či prchavých postavách, naučil mluvit jiným způsobem. Claudia byla kritická i vřelá, své rodiče milovala, a chvíli nato se zdálo, že jimi opovrhuje. Matku, Ettu Bianchiovou, provdanou Fanelliovou, mi popsala jako úklidem posedlou ženu se staromódními zásadami a ultramoderními neurózami, jako druhorozenou dceru rodiny Bianchi Caracciolese, venkovské velkostatkářské šlechty, jež v průběhu let ztratila moc, peníze a jedno ze svých příjmení. Etta chodila do vesnické školy a na dívčích fotkách je vždy zachycena v mušelínových šatech s límečky, které se podobají vyšívaným dečkám. Se svědomitostí sobě vlastní uklízela Claudiin pokoj jako někdo, kdo ve špíně hledá skrytou pravdu. K svědomité povaze se přidávaly některé zvyky, které její dcera považovala za nevkusné: pročítala jí deník a v den její první menstruace jí darovala prsten a prohlásila, že ji navštívila teta Irma.

Po škole jsme se procházeli po starém městě, já se občas odvážil vystrčit loket a držet zápěstí na boku v naději, že se do mě zavěsí. Chodívali jsme na střechu opuštěného kláštera a nahoře se kochali pohledem na Itrijské údolí a bílé krátery v podobě městeček Ostuni a Locorotondo.

Moje matka byla po odchodu z domova otevřenější, netroufal jsem si to přiznat, ale i my dva jsme si teď víc rozuměli.

Claudia mi vyprávěla i ty sebemenší detaily s nadšením toho, kdo někomu svěřuje zásadní tajemství. Třeba to, jak miluje obaly na elpíčka z ohořelého papíru, a ze všeho nejvíc pak ten okamžik, kdy začne gramofonová jehla škrábat o povrch černé drážky. Štěstí pro ni znamenalo zašumění, které předchází hudbě na vinylech s frekvencí třicet tři otáček za minutu. Její táta ji bral do obchodu s deskami. Uměl to s ní, taky se s ní chodil dívat na přípravu alegorických vozů do velkých skladů na periferii mezi křemeny, kopřivami a smetím. Dovoloval jí ochutnat lepidlo z vody a mouky, kterým mistři papírmaše připevňovali k železným duším těch obrů proužky papíru. Její historky naznačovaly, že je její otec geniální a je tím správným mužem pro kteroukoli ženu s vysokými nároky.

Čím víc se náš vztah prohluboval, tím víc jsme se stranili ostatních. Claudia uměla mluvit ze všech nejlíp, četla Osamua Tezuku a Bananu Jošimotovou, ale nebyla nejlepší ze třídy, ve svém mužském oblečení byla nápadná, ale nesnažila se ohromit spolužačky, které ji obdivovaly, nebo nesnášely, chodila na mše, ale ne na hodiny náboženství, byla citlivá, ale nedotýkaly se jí poznámky ohledně jejího mužského nosu nebo plochého hrudníku, účastnila se shromáždění, ale stála stranou a zaujímala menšinové či extremistické pozice. Jeden den byla proti stávce a o týden později navrhovala okupaci. Přezdívali jí Vlčí mák a ona se tomu smála, vlčí mák na jaře zabarvoval zelenavé pláně rozpínající se k jihu, znamenal konec školy, léto, naše mládí.

V ní bylo světlo, ostatní mi v porovnání s ní připadali vyhaslí, jeden jako druhý, se stejnými účesy, se stejnými slunečními brýlemi. O přestávce vylézali na střechu školy a sedali si zády k velkolepému horizontu posetému zvonicemi kolegiátních kostelů a klášterů, zelenými fleky olivovníků a oranžovými fleky dubů trojských. Jmenovali se Giuseppe, Luigi, Salvatore, Romina, Ilaria, Valentina, ale všichni si mezi sebou říkali kámo, chodili spolu čtrnáct dní, pak se rozešli a dali se znovu dohromady, hráli si na dospělé.

Nás kámo nikdy nikdo neoslovil, a my bychom to stejně nikdy nedovolili.

I moje oratorní křesťanství se proměnilo, ona prožívala náboženství jako povznesení ducha, já ji sledoval během mše, když zpívala Hosana. Květiny na oltáři, chvějící se světlo elektrických svíček, pokřižování a „Jděte ve jménu Páně“. V Exodu se Bůh představí Mojžíšovi a říká: „Jsem, který jsem.“ Claudia to opakovala jako mantru a vzdouval se jí přitom hrudník. Hudba elektrických varhan, dětský sbor Katolické akce, Písmo svaté, které hovořilo o spravedlnosti, lásce a víře, papírové věnce a opět tóny Hosana, které se rozléhaly mezi stěnami kostela. Účastnili jsme se požehnání s plátky bílých růží a uvažovali jsme nad tím, jestli nemá království Boží vypadat právě takhle: jako obrovitánské shromáždění modliteb, zpěvů a vůní. Po mši jsme se dívali do olivových hájů za železnými zvony kostela, za nímž už začínal venkov.

V tom rozpínavém čase mládí, v němž se každý okamžik vykrucuje budoucnosti, jsem snil o tom, vydat se hbitě vstříc létu, jezdit na skútru po šedých silnicích mezi borovicemi halepskými sbíhajícími k moři, objevovat taje žlutého písku či opuštěných rozvalin v blankytných zátokách přístavu, kde se ženy kdysi svlékaly a koupaly; modlit se spolu za soumraku pod stříbrnými mraky, které překonávají uzounký pruh nebe nad Tarantským zálivem.

Cizoložství našich rodičů mi začínalo připadat jako požehnání. Byl jsem v pokušení svěřit Claudii svou špetku entuziasmu: ve skutečnosti byla moje matka pro jejího otce dokonalá.

Naši nevěrní rodiče se po útěku na jakýsi vápencový statek vrátili domů na Štědrý den. Vánoce cizoložné vášně rozprášily a přetvořily je v zajeté koleje Svaté rodiny. Ztotožnění se se světem dokonalého a šťastného příbuzenstva, které pod stromečkem rozbaluje dárky a do sebe zavěšené se přesouvá na půlnoční mši, fungovalo na bázi čisté, neodolatelné setrvačnosti.

Etta přijala Enrica jako hrdinu, který se vrací z války, objala ho a zalila slzami. V mystickém deliriu – a před zraky hrstky příbuzných, kteří se mezi zapálenými svíčkami, červenými ubrousky a dvěma velkými stolními dekoracemi z cesmíny chystali spořádat vánoční oběd – vstala s purpurovou knížečkou v rukou, aby vykonala odplatu, již zamýšlela a naplánovala do těch nejmenších detailů. „Tolik let už ti sloužím a nikdy jsem neporušil žádný tvůj příkaz…“ Enrico hned pochopil, o co se jedná, a zavrtěl hlavou: „Etto, Etto, Etto.“ Ona ale dál předčítala: „Ale když přišel tenhle tvůj syn, který s děvkami prohýřil tvé jmění, dal jsi pro něho zabít vykrmené tele… ale máme proč se veselit a radovat, poněvadž tento tvůj bratr byl mrtev, a zase žije, ztratil se, a je nalezen…“ Claudia se zvedla od stolu, běžela do pokoje, vzala si sluchátka a pustila si Come as you are na plné pecky, dokud neslyšela, jak jí ve spáncích tepou basové tóny Krista Novoselice a jak ji přemáhá řev Kurta Cobaina. Otec za ní přišel a zůstal stát bez hnutí a beze slov na prahu, díval se jí do očí s výrazem toho, kdo se prohlašuje za nevinného. Nemůžu za to, že jsem s Elisou šťastný, řekl by jí pravděpodobně rád. Když jsme se večer s Claudií slyšeli po telefonu, měla melancholický a zastřený hlas, svěřila se mi, že se ještě nikdy v životě tak nestyděla.

Matčin návrat do rodiny Velenů neměl tak teatrální nádech. Můj otec dokonce působil otráveně, naplánoval si třaskavý silvestr v pochybné vile za městem, se stejně tak pochybnými osobnostmi místního nočního života, a už mi vykládal o tom, jak bych měl trávit víc času s babičkou a s dědou, kteří na tom nejsou dobře. Jeho zklamání se ještě prohloubilo, když rozbalil dárek od matky (on měl v úmyslu nedat jí vůbec nic): náramkové hodinky s ocelovým řemínkem a stopkami, které si Vincenzo Veleno nikdy nenavlékne na ruku. Pochopili jsme, že je nevybírala ona.

Byly to Vánoce jako každé jiné, jedli jsme s kompletní bandou Velenů a Fortunů, otec byl nervózní a sarkastický a matka předstírala chabý zájem o historky příbuzenstva s úsměvem, který připomínal ten laskavý úšklebek, s nímž odmítáme nějakou nabídku; bylo jasné, že se nemůže dočkat, až se vrátí do nemocnice, kde si nechala napsat odpolední směnu na 25. prosince.

Elisa a Enrico se svojí lásky nevzdali. Scházeli se v jednom venkovském stavení obloženém bílými kameny a obklopeném černým ovesným polem, kam se přicházelo po pěšince lemované cypřiši. Z nemocnice vycházeli dvěma různými východy a setkávali se v jeho autě. Zdolávali křivolaké uličky čtvrti Paretone a poslouchali poslední album Iggyho Popa nebo vzácnou pirátskou kopii Charlieho Parkera, o němž moje matka s lakovanou pokorou tvrdila, že ho nechápe, ale že jí učaroval. Projížděli vinicemi a olivovými háji a se staženými okýnky si zplna hrdla zpívali Sentimiento nuevo od Franca Battiata, až k cypřišové aleji, která je pohlcovala a znovu vyplivovala, v objetí, přemožené jejich láskou, zatímco se snášela noc.

Elisa si malovala rty třešňově červenou rtěnkou a oči si obtahovala tmavomodrou tužkou, vycházela z domu časně zrána a vracela se velmi pozdě, několikrát jsem ji přistihl, jak se sama pro sebe směje. Enrico měl stejný nos a stejně ostré rysy jako Claudia, jen otupené závojem jemných vousů, a blyštivou hlavu: své dceři vždycky říkal, že přišel o vlasy, protože mu rostly nápady. Když jsem si je představil s odstupem, oproti šedým a rutinním životům rodičů všech, co jsem znal, zdáli se mi pestrobarevní. Vincenzovi a Ettě připadla půda, děti, praktické věci, cizoložníkům štěstí, které se mi jevilo jako nevysvětlitelné, nadpozemské. To štěstí, které budu hledat celý život.

V té nové rovnováze, která měla za úkol mě chránit, jsem byl nejnespokojenější já. Tohle byla moje daň, obědy a večeře s nepřítomným a svárlivým otcem, který se příliš soustředil sám na sebe, a hříšnou matkou, která musela dohánět svou znevýhodněnou pozici. Oběť/trýznitelka a trýznitel/oběť. Byli nesnesitelní.

Jednoho dne, když jsem pozoroval matku, jak si rozplétá světlé přadeno svých vlasů, jsem si pomyslel, že Enricovy ruce by to svedly daleko lépe než drsné pracky mého otce. Ona se otočila a řekla mi: „Vím, že se kamarádíš s Claudií…“ Cítil jsem se, jako by mě někdo odhalil, narušil můj prostor. „Není to správné, Francesco,“ dodala. Pak mi šla naproti a s očima zabodnutýma do těch mých mi položila ruku na rameno. „Ale nemůžu ti to zakázat,“ objasnila, jako by už dlouho čekala, až mi to poví. To byl smysl toho všeho, co mělo nastat: nikdo mi nemohl zakázat být tím, kým jsem chtěl být.

Claudia se změnila. Jako by ji Ettina a Enricova zdánlivá rutina zkrotila, už se neoblékala tak kreativně a hlavu měla pořád v oblacích, možná aby unikla tomu pokryteckému klidnému žití. Změny jsem vyčetl z jejích rukou, prsty připomínající sukovité větvičky neustále svíraly propisku, kterou psala do deníku. Žil jsem s přesvědčením, že jsem jedním z protagonistů jejích poznámek, ale když ho jednoho dne nechala bez dozoru a já jsem si ho potají přečetl, byla to tragédie: nebyla tam o mně ani zmínka. Celý rozzuřený jsem se jí na to zeptal a ona odpověděla: „Mluvíš se stromy?“ V reakci na můj nevěřící výraz dodala: „O tom, co má v životě nějakou cenu, vyprávím stromům, nepíšu si to do deníku. A stromy mi bohužel řekly, že my dva máme problém.“

„Jakej?“ zeptal jsem se zaskočeně.

„Nejsi strom.“

Claudiino surrealistické období trvalo do té doby, než jsem přišel s pomstou. Řekl jsem jí, že se v mém životě nachází jakási tajuplná dívka, kterou miluju a nedokážu ji dobýt. Vídám ji každý den ve farnosti, řekl jsem jí, i ona pochází z venkova a trávíme spolu veškerý volný čas, pijeme spolu kafe, a dokonce mě přiměla vykouřit cigaretu. Když jsem se Claudie zeptal, jak ji mám získat, nezdálo se, že by žárlila. Pokrčila rameny, pak mi řekla, že na tohle musí být dva, a ne jenom jeden, kdybych se jí líbil, dala by mi nějaký signál, o trochu explicitnější než ty, které jsem jí popisoval. Jednoho zimního sobotního odpoledne, když se brzy stmívalo a nebe v Martině France bylo fialové a kovové, jsme se schovali do kaple Nejsvětější svátosti v bazilice svatého Martina, do lůna z mnohobarevného mramoru, bronzu a dřeva. To bylo jedno z našich doupat. V tomhle úkrytu před severákem a zvědavci jsem jí vyprávěl o té tajemné dívce, do níž jsem se zamilovával, ale nejspíš jsem nebyl moc přesvědčivý. Claudia kráčela přede mnou, zašla za oltář, aby se zblízka podívala na Poslední večeři od Domenica Carelly, a ukázala na ohnivou štěrbinu otevírající se Ježíšovi a apoštolům nad hlavou: pro mě to byla jen pochodeň, která vydává teplo, ale pro Claudii ten oheň představoval létající talíř. Dva různé pohledy na svět. V tu chvíli jsem vybuchnul: „Claudie, žádná holka neexistuje, všechno jsem si vymyslel, ve skutečnosti seš to ty.“

„Věděla jsem to hned od začátku.“ Přivřela oči. Tím prostým prohlášením se ze surrealistky stala realistkou.

„Budeme spolu chodit?“ napsal jsem jí na papírek, který jsem jí nechal na lavici. Zrovna probíhala suplovaná hodina matematiky. Ona vstala a prošla odleskem slunečního světla, který oslňoval žáky v prvních lavicích. Vestoje, zády k tabuli, mě zahalila svěžím sloupem svého stínu.

„Nemyslíš si, že Velenovi a Fanelliovi už na týhle planetě nadělali dost velkou paseku?“

„Nestačí mi se s tebou kamarádit,“ špitnul jsem zahanbeným hláskem, už předem připravený na její námitku.

„Vyhoním ti ho.“

„To myslíš vážně?“

„Jasně že ne.“

Profesor nás s řevem vyhodil ze třídy, prý nevěří svým uším a všechno ohlásí řediteli. Claudia ten výlev zlosti nijak neprožívala, pokračovali jsme v rozhovoru na opuštěných chodbách školy. Zpoza zavřených dveří k nám doléhaly tlumené hlasy vyučujících, a stejně tak vůně křídy.

„Francesco, my nemůžeme být spolu.“

„Mluvíš jenom se mnou, jistý věci dokážu pochopit jenom já.“ Ozval se raněný chlap, vyděrač, který se ohání vzájemnou důvěrou, jako by to byl důkaz lásky.

„Nežije se mi tady dobře, ale svět je daleko větší než my dva.“ Její oči lomcovaly mojí duší a zdálo se, že to, co se mi chystá říct, jí činí daleko větší obtíže než mi dát košem.

„Nemůžu tady zůstat,“ pokračovala.

„U nás ve škole?“

„Ne, v Itálii.“

Horizont se zamlžil a světlo pronikající okny se proměnilo v nesnesitelné záblesky, v blesk před ukrutným otupěním.

„Pryč z Itálie?“ koktal jsem, jako bych to nepochopil.

„Jo.“

Plánovala odletět do Londýna. Myslel jsem, že na prázdniny, ale ona chtěla odchodit předposlední ročník střední školy v cizině a pak se možná vrátit na ten poslední. Možná.

„Zbláznila ses, že chceš odjet zrovna teď?“ řekl jsem dotčeně.

„Blázen seš ty, ne, vlastně seš zpomalenej, já tady nemůžu dejchat. Chci bejt tam, kde se něco děje, a tady se neděje vůbec nic, nic se tady nenaučím.“

„Ale vždyť tu máš rodiče!“ Chtěl jsem jí říct, že tady má mě.

„No právě! Právě že tu mám rodiče. To je přesně ten důvod, proč bychom všichni měli odejít z místa, kde jsme se narodili.“ Vůbec poprvé jsem si totéž pomyslel i já. Rozloučili jsme se, když zvonilo, ona odešla ze školy a nechala ve třídě kabát i batoh: drobnosti, přebytky, věci, bez kterých se dokáže obejít.

Uplatnil jsem umění vytěsňování, techniky, kterou si člověk jako dítě vyzkouší, když zažije trauma nebo nějakou ohavnost, a kterou v dospívání zdokonaluje. Jenže květnové dny nezadržitelně utíkaly, v červnu jsme se rozloučili s pěkným pláčem, zatímco na okna bubnoval déšť a v komínech pískal jižní vítr.

„Moc tady nezlob, až budu pryč.“

„Neboj, celou dobu tu na tebe budu jenom čekat.“ Pronesl jsem to se strašidelnou oddaností.

„Nebuď patetickej, nikdo neumírá.“

„Když se s někým vyspíš, zavoláš mi?“ zeptal jsem se jí s výrazem blázna.

„To se kvůli hovorům z Londýna nehneš od telefonu,“ smála se. Taky jsem se usmál, ale cítil jsem, že moje srdce je jako cár hedvábí.

Její prázdná lavice byla propast, do níž jsem zíral každý den. Místo telefonátu mi napsala několik dopisů, v nichž mi vyprávěla o své hostitelské rodině složené z hobojisty a prodavačky šicích strojů, kteří mluvili na psa, jako by to byl člověk, a na ni se v nesrozumitelné angličtině obraceli jen s naprosto minimální důvěrností, kvůli čemuž se neustále cítila jako oběť spiknutí.

Moje osamělost se vystupňovala do té míry, že o mě měl starost dokonce i můj otec; jednoho dne navrhl, že mě vezme s sebou na lov, ale když jsem viděl, jak v ložnici důkladně čistí hlavně pušky a mluví si přitom sám pro sebe, vyšňořený jako papír na tvorbu skal pro modeláře („Vystřelím na všechno, co se pohne, i na motýly,“ hrozil), předstíral jsem nevolnost. Zůstal jsem doma, prohlížel si listy, které mi napsala Claudia, a propadával se do hluboké nostalgie, která má v onom věku příjemnou pachuť.

Celé měsíce jsem prosil Pána, a tedy Ježíše, a tedy i Ducha svatého, aby se zjevil a provedl nějaký malý zázrak. Chtěl jsem, aby náhle přerušila svou londýnskou zkušenost a nečekaně se z druhé strany Kanálu vrátila. Jednou se moje matka objevila na prahu mého pokoje s dojatým hlasem a spikleneckým pohledem.

„Máš ji tam.“

„Kde?“ Srdce mi poskočilo.

„Na telefonu.“ Celý zkamenělý jsem vstal a ušel těch několik málo metrů, které mě dělily od sluchátka položeného vedle aparátu. Takže mi chtěla vyprávět o svém prvním románku. Měl jsem tak sevřené hrdlo, že jsem nemohl dýchat.

„Is that you, my best friend?“ uslyšel jsem z druhého konce linky, s mírným šumem v pozadí. Matka se vytratila s dvojsmyslným úsměvem ve tváři, kterým chtěla říct: „Jen my dva víme, jak ohromnou lásku může člověk chovat k někomu z Fanelliů.“

Šel jsem rovnou k věci.

„S kým se to stalo?“ Neměl jsem času nazbyt, musel jsem se okamžitě dozvědět pravdu a co možná nejdřív začít s vytěsňovacími technikami.

„Zamilovala jsem se,“ odpověděla.

„To ti přeju.“ Umřel jsem.

„Zamilovala jsem se do techna.“

„Cože?“

„Do techna.“

Na konci toho dlouhatánského telefonátu, jehož tempo udávalo cvakání, jsem měl v očích slzy štěstí. Ale bylo mi úplně jedno, jestli s někým spala, nebo ne, byl jsem šťastný, protože jsem poprvé vytušil existenci jiného života, bohatšího, pestrobarevného i propastného, a ten život byl na dosah ruky a prožívala ho osoba mně nejdražší.

„Tenhle hovor mě vyjde tak na sto tisíc lir.“

„Mám tě rád,“ řekl jsem rozechvěle.

„Já tebe taky, Little Franku.“

„Budu dělat zkoušky v autoškole,“ ohlásil jsem nabubřele.

„Takže až se vrátím, vyzvedneš mě?“

„Takže se vrátíš?“

„Ne že do tý doby zulíbáš moc holek,“ odpověděla.

„To myslíš vážně?“ Ten záblesk ironické žárlivosti mě potěšil, ale taky zarazil.

„Jasně že ne.“ Hovor se přerušil.

Místo aby se moje osamělost utišila, ještě se prohloubila. Utíkal jsem do oratoře, přestože na hry s kluky z fary už jsem byl příliš velký. Bylo to, jako by člověk v sedmnácti letech už nemohl být křesťan. Jenže mně stoupala horečka, horror vacui se vyplňoval modlitbou a návštěvami kartonových paravánů, za nimiž se převlékal don Bastone. Chodil jsem do sakristie a oblékal si sutanu, úzkou v pase a rozšířenou u kotníků, s dlouhými rukávy a řadou knoflíků vepředu. Odcizil jsem kardinálskou rochetu, ferraiolo z purpurové látky a fialovou štólu používanou v adventním čase. Vykračoval jsem si v nich prázdnými místnostmi, zatímco don Bastone si po obědě dopřával šlofíka, venku se město poddávalo odpolední malátnosti, v létě se ozývaly cikády a v zimě zase dieselové lokomotivy. Prohlížel jsem se v zrcadle a naparoval se jako krocan. Jenže ta boží uniforma vážila asi jako brnění, límec mě škrábal a knoflíky kleriky mě studily na nahém hrudníku.

„Ty si na to taky hraješ?“ zeptal jsem se ho bezelstně.

„Ne,“ řekl jsem.

„Ne!“ řekl.