Marek Wollner

reportér na odstřel

Marek Wollner

reportér na odstřel

Tuto knihu věnuju ženě Kateřině
a dětem Lindě a Filipovi

MAREK WOLLNER

Reportér na odstřel

Copyright © Marek Wollner, 2024

Cover photo © Marek Novotný, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9885-6

Kurt u potoka Bradava zářil mandarinkovým nádechem. Tím protivně vtíravým odstínem, jakým antuka svítí vždycky, když je suchá jako troud, stane se z ní oranžová špína a práší se z ní tak, že skřípe v zubech. Patrik si ještě vytahoval tenisový bag z kufru auta, ale jeho otec už stál s hadicí na kurtu a kropil. Říkejme mu třeba Mardy. Jednak to zní lépe než říkat mu já, jednak je to jméno tenisty, jehož příběh fascinoval hocha vytahujícího tenisový bag z kufru auta; dokument o něm si pouštěl na Netflixu před každým důležitým zápasem nebo turnajem, ať už proto, že Mardy Fish ztroskotal před vrcholem, nebo proto, že k němu vůbec došel. Vypravěči následujícího příběhu to tak či tak utkvělo v paměti a připadalo mu vhodné si jméno amerického tenisty půjčit. Znělo zároveň podobně jako jeho vlastní jméno, byl i nebyl to on a mohl se od sebe poněkud vzdálit.

Jak proud vody z hadice dopadal velkým obloukem na zem, zvedala se z antuky oblaka prachu, protivný mandarinkový odstín postupně tmavl a dostával příjemně vlahý jantarový nádech. Mardy věděl, že během deseti minut se z kurtu stane zase Sahara, ale těch deset minut krásně nakropeného kurtu bez polykání prachu stálo za to. Byl čtvrtek 13. července. Jejich Brenda měla narozeniny. Čtrnácté. Už, nebo teprve, jak se to vezme. Bylo lehce pod mrakem, ale slunce propalovalo mračna jako laser; vedro jako v prádelně. Kurt byl oplocený a sousedil s pozemkem, z něhož se ozývalo kdákání slepic, chrochtání prasat a hudrování krůt. Smrdělo to tam slepičincem. Nebylo to zrovna nejtenisovější místo na světě a Mardy Fish by tady asi nehrál, ale měli to tam s Patrikem rádi. Kurt býval většinu dne volný a mohli pohodlně trénovat třeba dvě hodiny, pokud to oba v tom vedru vydrželi.

Dokropil a sotva začali hrát, ozval se mu v hodinkách na zápěstí telefon. Stiskl tlačítko a z hodinek se zdvořile ozval ženský hlas: „Dobrý den, tady Tereza Tykalová z iDnes, mohu vás vyrušit?“

Odpálil poslepu míč na druhou stranu dvorce a nerudně zabručel: „Teď se mi to moc nehodí.“

V poslední době mu každé volání od novinářů přineslo nový maglajz, většinou horší než ten předchozí. Ač sám celoživotní novinář, začínal být na tu smečku alergický. Už se vůbec nedivil, že tolik lidí pisálky nesnáší.

„Nezlobte se,“ řekla žena trochu zklamaným, ale stále velmi zdvořilým hlasem, z jehož zabarvení poznal, že musí jít o mladou a zřejmě i milou holku.

„Ne, počkejte,“ řekl a chytil do ruky míč, který přiletěl od Patrika rychle zpátky. „Tak povídejte, o co jde.“

„No, já jsem se vás chtěla zeptat, co říkáte tomu, že policie uzavřela vaše vyšetřování a rozhodla, že jste se ničeho nedopustil. Ani trestného činu, ani přestupku.“

Odpověděl stejně automaticky jako předtím odpálkoval míč. „Pro mě to není žádné překvapení, protože jsem od první chvíle věděl, že je to habaďůra. Věřil jsem, že pokud bude policie poctivá, tak se z toho nemůže nic stát.“ Ale pěkně kecal. Habaďůra to sice byla, ale překvapení taky. Slyšel tu informaci poprvé. Pak si uvědomil, že jeho odpověď zněla až příliš suverénně, a s větší pokorou v hlase dodal: „Jistě se mi v tomto smyslu ulevilo, protože člověk nikdy neví. Ale potvrdilo se, co jsem tvrdil od začátku.“

„Tak vám moc děkuju!“

„Já vám taky!“ Telefon na hodinkách se proměnil znovu ve stopky, které odpočítávaly čas tréninku; stiskl tlačítko a běžící vteřiny zastavil.

„Kámo,“ zavolal na syna, „musím si na chvíli sednout, promiň.“

Sedl si na lavičku kousek od kdákajících slepic a pak to z něho všechno spadlo. Došlo mu, že jeho trápení je konec. Nebo přesněji – byl z toho nejhoršího venku. Na den přesně půl roku ode dne, kdy odešel z televize (v pátek 13. ledna), zrovna v den čtrnáctých narozenin své dcery. A poněkud ironické bylo, že poslem dobrých zpráv byla novinářka webu, který vlastnil Abé. Abé rozhodně nepatřil k jeho fanouškům, naopak, ale ta holka mu verdikt policie sdělila milým a radostným hlasem, jako by mu v duchu držela palce. Sáhl po flašce, napil se studené vody a pak si nacpal ajkosku. Potáhl a přimhouřil slastí oči. Když to všechno přesně před rokem začalo, dokázal si představit leccos, ale rozhodně ne to, že se z novináře bez bázně a hany, občas nesnesitelného a nabubřelého, jak se na pisálka sluší a patří, stane div ne troska – muž bez práce a na antidepresivech. Přitom si vždycky dost přesně předpovídal vlastní osud. Bylo mu jasné, že jeho kariéra jednou skončí, tak jako kariéry většiny jeho předchůdců. Ale takhle? Když mu před pěti lety Pandora napsala, že by měl v příští volbě kandidovat na prezidenta, protože se na tom právě shodla s kamarádkou Bazalovou, odpověděl: „Díky za důvěru, ale za pět let už budu spokojený chatař.“ Pět let uběhlo a chatař už byl. Splnilo se to do puntíku a na rok přesně. A Pandora na tom měla lví podíl. Ale to byla celá ona. Od prezidenta k chataři u ní byl vždycky jenom krok. Seděl na lavici, nasával ajkosku, která nesmrděla o nic lépe než závan slepičince od plotu, a hlavou mu proběhl celý ten absurdní rok, který se právě uzavřel.

Úterý (28. 6. 2022)

První den bez břemene plánovat vysílání na další týden, první den bez kleští porad a stresu. Myslel si, že si ten den užije, ale sotva vylezl z postele, drnčel mu v jednom kuse telefon. Jednu dámu nezastavilo ani to, když řekl, že má první volný den a že se právě chystá snídat. Prý – to mi nevadí, já vám to budu povídat ke snídani. Tak fajn. Stiskl knoflík kávovaru a míchal si müsli do jogurtu, zatímco ona to na něj neodbytně chrlila. Byla to někdejší tisková mluvčí generálního štábu a líčila mu osud důstojníka letectva, který se podílel na odhalení korupce v kauze nákupu předražených vojenských přepravních letadel. Policie ho obvinila ze sexuálního zneužívání nezletilé, patnáctileté dcery jeho přítelkyně. Teprve teď, s odstupem několika let, se ukázalo, že byl oběť spiknutí, obhájil se u soudu a dosáhl očištění. Jelikož případ točily i dvě jeho redaktorky, Markéta a Aneta, mají morální povinnost se k případu vrátit a uvést vše na pravou míru.

Markéta a Aneta. Tehdy to byly jeho hvězdy. Říkalo se jim „Mardyho andílci“. Byly black & white, jedna blondýna, druhá černovláska. Za reportáž o předražených letadlech získaly hlavní cenu na mezinárodním festivalu dokumentárních filmů v Jihlavě. Ale s andílky už byl konec. Markéta od nich před dvěma lety odešla a její odchod doprovázely dost zvláštní okolnosti.

„Pokud si vzpomínám, my jsme tehdy velmi podrobně zaznamenali i jeho stanovisko, nedělali jsme žádnou kampaň. Zvažovali jsme všechny varianty. Dostal v reportáži velký prostor, ale tehdy proti němu stála výpověď té holky, jak si matně vybavuju. A dost divně vypadalo i to, že s ní spal v hotelovém pokoji na jedné posteli,“ řekl a držel lžičku nad miskou jogurtu. Strašně ji chtěl zanořit do bílé hmoty, posypané zrníčky müsli a kousky ananasu, a strčit si ji do pusy. Sbíhaly se mu sliny, ale paní kapitánka pokračovala; zřejmě trest za útrapy nespravedlivě stíhaného vojenského letce.

„Jo, ale ta holka nakonec u soudu vypověděla, že ji policie spolu s matkou donutila k výpovědi proti němu a že mezi nimi k ničemu nedošlo. Ani na tom hotelovém pokoji. Mardy, pochopte, já vám nic nevyčítám, vím, co všechno se tehdy kolem toho dělo, a jen si myslím, že by se to mělo po letech znovu ukázat.“

Aneta se kvůli tomu zvláštnímu obvinění začala scházat s šéfem vojenské rozvědky. Mardy nechtěl o letcově závažném nařčení v televizi vysílat, dokud si nebude jist. Šéf rozvědky musel jednat v utajení. Slíbil nahrávky telefonických hovorů, na kterých pilot údajně vedl intimní řeči s lolitkou. Aneta Mardymu neřekla, jak se jí povedlo odposlechy získat ani co na nich slyšela, ale nahrávky ji přesvědčily, že letec s holkou něco měl. Nicméně po letech soudy pilota osvobodily; předtím ho ale opustila žena, propustila armáda a skončil jako vyhaslý člověk, který pronajímal stroje na kopání kanálů.

Vojanda Mardymu připomínala, že on a jeho andílci by měli mít odvahu odvysílat, že je nevinný. Jenže soudy po deseti letech současně zbavily obžaloby i ministryni obrany, která podepsala smlouvu na předražená letadla, aniž by věděla, co vlastně podepisuje. Náměstci před ní konkrétní údaje o nákupu zatajili.

„No dobře, my se k tomu znovu po prázdninách vrátíme. Tak nakonec bez trestu za ty předražené stroje odešla i ministryně obrany, takže obě strany si užily svoje, ale ve finále se vlastně nic nestalo.“

Kapitánka na druhém konci telefonní linky se zhluboka nadechla. „Ta ženská si trest zasloužila, udělala ze sebe před soudem oběť příběhem o tom, jak si nechala nákup vnutit svými náměstky. No a? Není pravda, že má jen politickou, má i trestní odpovědnost.“

Mardy s osvobozením bývalé ministryně obrany po desetiletém boji v soudních síních na rozdíl od rozhořčené kapitánky neměl žádný problém. Nebyl policajt ani státní zástupce, byl novinář. Jeho úkolem bylo upozornit na věci, které působily podezřele, nevěrohodně a nestandardně. Bezpečně věděl, že podivných věcí bylo v tomto případě habaděj, v tom byl s kapitánkou zajedno. Problém byl v tom, že skutečná cena letadel byla utajená informace, kterou se veřejnost neměla nikdy dozvědět.

Byla dokonce natolik tajná, že ji nesměla znát ani samotná ministryně obrany. Její náměstci před ní čísla utajili a předložili k podpisu smlouvu se začerněnými pasážemi. Andílci ale dokázali ze španělského ministerstva obrany vypáčit údaje o původní ceně letadel a srovnat ji s cenou, za kterou je kupoval český stát od obchodního zprostředkovatele, soukromé firmy Delta. Ze státního zástupce pak vymámili tajnou obchodní smlouvu, kterou jim ukázal na schůzce v pizzerii. Byl nervózní a bál se ji vytáhnout z aktovky.

„Neumastěte mi to tím salátem, proboha!“ syčel na Markétu, jakmile jí listinu podával nad stolem k nahlédnutí. „Ježíšmarjá, děvčátka, nefoťte mi to tady! Ještě svítíte těmi blesky! Září to tady jako v elektrárně! Schovejte to, prosím vás!“ Ale blesky v příšeří restaurace šlehaly dál. „Tak s tím běžte aspoň na záchod, kristepane!“ zaúpěl. Mardyho andílci se zvedli a pádili za dveře toalety, kde si utajenou obchodní smlouvu ofotili. V reportáži ji nesměli ukázat, ale měli po ruce důkaz pro případ, že by se je ministerstvo obrany rozhodlo žalovat. Výsledná suma, o kterou byl obchod předražený, se nakonec vyšplhala k miliardě korun.

„Asi by se ty dvě části – o stíhané ministryni i o tom letci – daly spojit do jednoho celku,“ řekl Mardy. „Díky za zavolání, paní kapitánko, ale teď už se s dovolením budu věnovat svému jogurtu. Nezapomenu na to.“

„Jo, už vás nebudu mučit,“ řekla ta stará vojanda konečně. „Ale pochopte, jak mě to všechno strašně ssss… štve! Nemůžu to nechat být! Tak klidné prázdniny!“

Jo, klidné prázdniny. Konečně mohl ponořit lžičku do zplihlé hromádky jogurtu a strčil si ji s úlevou do pusy. Ale udělal to asi třikrát, než se ozval další člověk a po něm zas další. Všichni ho před prázdninami uháněli a zásobovali svými neodkladnými náměty. Když se mu podařilo nasnídat, koukal v televizi na zprávy. Udělal si ještě jeden šálek kávy, přečetl včerejší noviny, konečně se vysvlékl z trika a bavlněných trenýrek a vzal si na sebe dlouhé kalhoty a čisté tričko. Po celou dobu, kdy telefonoval, vedle něj na gauči ležel jejich černý kocour a tvrdě spal. Probudil se, až když Mardy podruhé stiskl knoflík kávovaru a mlýnek s hlasitým drnčením chroustal čerstvá zrnka kávy. Kocour se protáhl, slabě zamručel a začal si usilovně lízat tlapky. Pak měkce seskočil na strakatou podlahu z exotického dřeva a elegantně pomalu vyskákal po jednotlivých schodech vzhůru, do jiné místnosti, kde ho nikdo a nic nebude vyrušovat. Mardy si v předsíni obul šedé tenisky a sjel výtahem z pátého patra dolů. Pak nastoupil do auta a zajel do nedaleké restaurace u tenisových kurtů na oběd. Usadil se na venkovní zahrádce a nechal si přinést penne amatriciana. Na kurtě před ním v bílé sukýnce poskakovala po kurtu nějaká dorostenka a zoufale se snažila trefit míč podle pokynů trenéra. A pak se ozval znovu telefon.

„Jak se máš?“ začne obřadně Adéla, což mu připadá podezřelé. Většinou jde rovnou k věci.

„No, první volný den jsem si představoval jinak.“

„To mě mrzí. Bohužel ti asi náladu nespravím.“ Pak mu to řekla. Robert Šlachta, bývalý detektiv, který těsně před volbami vstoupil do politiky, na svém youtubovém kanálu oznámil, že příští odpoledne vystoupí s důležitým odhalením ohledně televize v kauze Hlubuček.

„Ty myslíš, že se nás to bude týkat?“

„Nevím.“

„Blbej je na to dost, viď?“

„No právě.“

Od chvíle, kdy kauza pražského představitele vládní strany vypukla, čekal kvůli tomu dva roky starému anonymu úder. Ten pocit ještě zesílil, když mu o pár dní později, přesně 17. června 2022 ve 13:00, do mobilu přistála zpráva: Hlubuček… kuk.

Napsala mu ji bývalá kolegyně Jana Škopíková. Byla celá žhavá Mardymu dokázat, že s kauzou Hlubuček zaspal. Proč jí Hlubuček tolik ležel v žaludku? Nebo jí spíš ležel v žaludku Mardy?

Když před dvěma lety přemýšlel, kdo napsal anonym, který tvrdil, že zastavil reportáž o Hlubučkovi, Jana ho napadla mezi prvními. Jenže brzy to pustil z hlavy. O nějakých Lysolajích ani o Hlubučkovi nikdo nepsal, Lysolaje nikoho nezajímaly a o existenci politika jménem Hlubuček vědělo jen pár zasvěcených novinářů z pražských příloh. Ani Abé s anonymem tehdy nic neudělal, jen párkrát při natáčení s jeho reportéry poznamenal, že se pořád vysílá o něm, ale kauzy o lidech z opozice se zastavují. Bylo to neškodné a nesrozumitelné, působilo to jako klasická ublížená poznámka, jakých Abé trousil při každé příležitosti spoustu. Tu údajně zastavenou kauzu točila Markéta, jeden z Mardyho andílků. Mardyho černý anděl. Když kauza okolo náměstka Hlubučka vypukla, Markéta už u nich dva roky nepracovala. Zbývaly jim do prázdnin poslední tři vysílání a Mardy nechal o skandálu natočit dvě reportáže. Případ se ani okrajově netýkal Lysolají, ale jakési sofistikované korupce v Dopravním podniku, kterou odkryla policie pomocí odposlechů telefonů a bytů. Policie ho označila krycím jménem Dozimetr. O zatčení druhého muže Prahy v přímém přenosu někteří novináři psali jako o největším polistopadovém skandálu, ačkoli policie držela důkazy pod pokličkou. Abé byl na koni. Konečně se nemluvilo jen o něm.

Holka v bleděmodré sukýnce a černém triku se rozběhla k síti a pokusila se ukončit výměnu volejem. Trefila míč rámem rakety a ten se odrazil nad její hlavu, plachtil chvíli vzduchem a dopadl na zem na její straně dvorce. Zachichotala se na trenéra a vycenila řádku bílých zubů.

Mardy otevřel Facebook a na svou zeď rychle napsal: „Právě jsem se od kolegyně dozvěděl, že zítra se mohu těšit na shitstorm z dobře známých kruhů. Takhle už několik let začínají moje prázdniny, pokud byste mi někdo záviděl. Dotyčnému vzkazuju: zítra budu ready. A vy si kupte popcorn.“

Zaplatil, zvedl se a nasedl do auta. Stiskl knoflík zapalování a na palubní desce na něj vyskočila červená kontrolka. Jeho čtyři roky starý passat chlastal chladicí kapalinu, že ji nestačil dolévat. Podle opraváře odešla pumpa po 130 000 kilometrech. Musel odpoledne do servisu. Potěšilo ho pomyšlení, že tohle byla pro dnešní den jeho jediná povinnost. Děti i Petra byly ještě ve škole, do konce školního roku zbývaly tři dny. Ještě před několika lety prázdniny nemíval, vysílal celé léto a lidi se na jeho program koukali, protože natáčeli zajímavé kauzy i v okurkové sezóně. Jenže pak se změnila doba, televize musela začít šetřit a lidi si v létě od politiky nakonec rádi odpočinuli. Jeho program dostal letní pauzu, nejdříve šestitýdenní, nakonec dva měsíce. Mardy si od svých padesáti let mohl užívat volno stejně jako školou povinné dítě a byl dvojnásob šťastný. To volno nezbytně potřeboval. Když si uvědomil, že má léto před sebou, zaplavil mu mozek gejzír radosti. Bylo 24. června 2022, 13 hodin, 31 minut.

Středa

Na středu ráno měl naplánovanou návštěvu zubaře, ale protože nechal auto v servisu, musel si přivstat. Bylo pod mrakem, příjemných dvacet stupňů Celsia a otevřenými okny tramvaje proudil do vozu čerstvý vzduch, osvěžený ranním deštěm. Byl v tak dobré a povznesené náladě, že mu hrozba ze včerejška přestala dělat starosti. Občas se vynořila z proudu myšlenek, které mu volně táhly hlavou, ale měl stoprocentně čisté svědomí. Nemá se čeho bát. Když konečně dorazil před zubní ordinaci, zavrněla mu v mobilu zpráva. Vytáhl mobil ze zadní kapsy kalhot a na šestipalcovém displeji četl: „Omlouváme se, pan doktor bude mít dvacet minut zpoždění.“ Uvědomil si, že za rohem ordinace je otevřená útulná pekárna. Vystál frontu, která se vinula z krámu až na chodník, objednal si kafe a povidlový koláč a šel si sednout ke stolku ven. Rozložil si před sebe včerejší noviny, které nestihl přečíst, ale na mobilu se rozblikalo jméno Adéla. Telefonát od mladé kolegyně, která byla v pokročilém stavu těhotenství, už od včerejška nevěstil nic dobrého.

„Ahoj, tak Šlachta už pověsil na Facebook oznámení, že v osm večer bude vysílat živě a vystoupí s šokujícím odhalením.“

„Takže se nelekl vlastní odvahy.“

„Vypadá to, že ne.“

Když včera napsal na Facebook, že očekává shitstorm z dobře známých kruhů, ještě pořád trochu doufal, že si Šlachta útok rozmyslí. Teď už bylo skoro jisté, že diváci budou popcorn potřebovat. Nevydržel sedět, vstal od stolku a začal s mobilem na uchu popocházet sem a tam.

„Je tam něco konkrétního?“

„Nazval tu událost svižným titulkem: Koho kryje veřejnoprávní televize.“

„Aha,“ svraštil čelo, „tak je to jasný. Bude to o nás.“

Jak telefonoval, prošel kolem novinového stánku a vůně potištěného papíru mu pronikla do nosu. Když před třiceti lety začínal jako novinář, nebylo nic příjemnějšího než koupit si po ránu v trafice noviny cestou do redakce, zvlášť když v nich člověk mohl najít svůj článek. Pak si ho v tramvaji znovu a znovu pomalu louskal slovo od slova, a když dočetl, zůstal nakonec civět na své jméno, tak dlouho a tak fascinovaně, až se mu úplně odcizilo. Jako by to bylo jméno neznámého známého. Tehdy si říkal, že to za to stojí a že má nejlepší práci na světě. Ale svět médií už nevoněl a trafiky byly stejně jako telefonní budky odsouzené k zániku.

„Na Šlachtu kašlu, myslím, že ho rozsekám na nudličky,“ napínal svaly, „jenže to je jen figurka. Ve skutečnosti je za tím někdo jinej.“

„Kdo?“

„Odkdy jste začaly na tý reportáži dělat?“

„Někdy od září.“

„Mám pocit, že s tím Markéta přišla hned po prázdninách.“

„Asi tak v půlce září.“

„A plánovaly jste to mít za měsíc hotový. Vzpomínám si, že jste mi v druhý půlce října telefonovaly a chtěly se sejít mimo redakci. Tak jsem za vámi přijel do nějaký kavárny na Vyšehradě a tam jste mi řekly, že potřebujete k dokončení ještě nějaký čas. A chtěly jste další dva týdny.“

„Jo, to sedí.“

V tom mu do ucha zavrněla nová zpráva, podržel si před očima displej a přečetl si, že jeho zubař už je v ordinaci a netrpělivě ho očekává. S telefonem na uchu pokračoval v rozhovoru saž k recepci ordinace.

„A pak jste to odkládaly znovu a znovu, protože s každou další schůzkou se objevil někdo nebo něco, co vám ještě víc zamotalo hlavu.“

„Říkáš to trochu zjednodušeně,“ ohradila se Adéla. Cítil z ní lehkou podrážděnost. Byla s Markétou spoluatorkou reportáže, navíc těsně před prvním porodem, měla nárok na to být přecitlivělá.

„Už jsem u zubaře, musím končit. Ještě si zavoláme.“

„Já jdu kolem poledne na vyšetření, kolem jedné už budu zase na příjmu.“

Bylo zjevné, že Mardyho pátravé poznámky ohledně vzniku té reportáže jí nejsou moc po chuti a brala si je – podle něj zbytečně – osobně. Na druhé straně si uvědomoval, že se proti své vůli začal do věci příliš pokládat. Adéla byla zjevení. Přesná, s jasným analytickým myšlením a neustálým přísunem nových témat; odevzdávala je včas, pravidelně a bez kolísavých výkonů. K tomu mladá a pohledná. Drby a intriky šly zcela mimo ni. Pro dramaturga investigativního televizního pořadu požehnání. S Markétou to bývalo horší.

CNN, ta naše

Když si sedl nebo spíš lehl do zubařského křesla a mladý, ale šikovný doktůrek mu nacpal do pusy gumový rozevírač, měl spoustu času si to poskládat v hlavě. Nechal Markétu na tom tématu dělat půl roku, od září do ledna, což byl luxus, který by jinde neměla, a stejně nebyla schopná se dobrat výsledku. Developerský projekt v okrajové čtvrti. Muselo se tam zjistit něco extra, aby to nebyla nuda, co zajímá leda tak místní obyvatele. Prodej pozemků předem vybranému developerovi schválilo zastupitelstvo hlavního města, jež určilo jedinou podmínku – Lysolaje se musely řídit schváleným znaleckým posudkem, který pozemky ocenil na osmdesát milionů korun. Prodej se uskutečnil podle plánu a Lysolaje získaly od developera ještě dvacet milionů navíc. Proti projektu neprotestovala opozice na magistrátu, ani v Lysolajích. Reportéři museli každý týden dodat do vysílání čtyřicet minut publicistiky a tým nebyl tak velký, aby si Mardy mohl dovolit vyblokovat dva reportéry na půl roku. Adéla, se kterou Markéta na tématu pracovala, mezitím stihla natočit další dvě reportáže. Markéta tvrdila, že pokračuje v pátrání, aby měla to něco, co z okrajové kauzy udělá výbušné téma – sháněla revizní posudek a „scházela se se zdroji“. Někdy zkraje ledna ji požádal, aby tu reportáž zpracovala alespoň na nějakou kratší stopáž, třeba jen na osm minut, aby z toho martyria bylo do vysílání aspoň něco, i když to nebude bomba. Uplynulo několik týdnů a předložila mu neslaný nemastný scénář. Neplynulo z něj žádné jasné sdělení, jestli, kdo a o kolik se vůbec vlastně obohatil. Ale protože věděl, že jde o politiku, a tušil, že někdo by to mohl zneužít proti němu, vyzval ji, aby s tím šla do střižny a pak se uvidí. Do střižny ovšem nešla a v druhé půlce ledna mu oznámila, že z redakce odchází. Až sleze z toho zatraceného křesla, umiňoval si, pokusí se ve zprávách v mobilu zjistit přesné datum. Pamatoval si, že si s ním smluvila schůzku a přišla za ním do jeho kanceláře ve veselé, skoro až rozverné náladě.

„Tak Mardy,“ řekla mu familiérně, usmála se na něj tím nejzářivějším úsměvem, jaký uměla, zamnula si ruce a posadila se na židli proti němu vedle obrazovek dvou plochých televizí. Bylo vidět, jak si to užívá a jak si naplánovala, že ho tou zprávou zasáhne a možná i zdrtí. V televizích byl ztlumený zvuk a na obrazovkách běhaly němé záběry zpravodajských relací: v horní ČT 24, v dolní BBC News. Markéta z něj nespouštěla oči, ale viděla i ta jeho zarámovaná zrcátka – ocenění a diplomy, rozeseté kolem jeho hlavy. Vedle nich visela fotografie mladé brunetky na mořském pobřeží, která se usmívala do objektivu. I na černobílém snímku bylo poznat, jak jí do černých vlasů dopadaly z boku měkké paprsky zapadajícího slunce.

„Přišla jsem ti říct, že odcházím,“ řekla s jiskrou v oku a udělala dlouhou pauzu. Pásla se na něm pohledem.

„Kam odcházíš?“ zeptal se ležérně, aby na sobě nedal znát známku překvapení. A nemusel se ani moc přemáhat. Zírala na něj hezkýma čokoládovýma očima a řekla: „Na CNN. Tu naši. Budu tam moderovat hlavní zprávy a vést vlastní investigativní pořad.“

„Tak to je skvělá příležitost, to ti přeju!“

„Děkuju!“

Nechtěl, aby si myslela, že ji odrazuje, spíš jen z formálních důvodů, protože to od něj mohla čekat, podotkl, že takovou svobodu, jakou má u něj, už mít nebude a že doufá, že toho nebude litovat. Rezolutně zavrtěla hlavou.

„Toho se nebojím. Dostala jsem tu nabídku od lidí, kteří jsou pro mě garanti novinářské svobody. Jsou to pro mě majáky profesionality a morálky.“

Markétě jeho skeptický výraz neunikl a jako jeho dlouholetá kolegyně, oddaná principům nezávislé žurnalistiky, na něj spiklenecky mrkla a rozverně pronesla: „Neboj, pokud by se tam měly dít nějaký nepravosti, tak to natočím a ty budeš první, komu to nabídnu. Uděláme z toho kdyžtak skvělou reportáž.“

„Bezva,“ zasmál se a pak se jí už jen zeptal, kdy odchází. Do nového zaměstnání měla nastoupit v březnu, do té doby bude čerpat dovolenou, takže jestli jí to takhle schválí, tak už se v redakci moc neohřeje. A on jí to ochotně schválil. Konečně, myslel si v duchu. A s tím se rozešli. Jenže zanedlouho dorazil ten anonym a harmonie s Markétou, tím černým andělem, vzala zasvé.

Bez identity

Po hodině vstal ze zubařského křesla a začal se shánět po své kožené brašně. Automaticky šel k okennímu parapetu, kam si odložil telefon se zmuchlanými novinami, ale tašku s doklady tam nenašel. Vyšel do čekárny, jenže na žádném ze čtyř věšáků nevisela, nenašel ji ani pod polstrovanými křesílky z IKEA. Zeptal se mladého brýlatého recepčního, ale ten o jeho tašce taky nic nevěděl. Vtrhl znovu do zubní ordinace, omluvil se doktůrkovi a jeho sestřičce a znovu prohledal široký okenní parapet. Rychle prošmejdil celou místnost. Doktůrek se uchechtával, ale slíbil, že se hned podívá do počítače na kamerový záznam. Naštěstí za ošetření mohl v recepci zaplatit chytrými hodinkami, které měl na ruce. Platební karta vězela v peněžence i s doklady a to všechno bylo fuč. Než to na terminálu zapípalo, doktůrek strčil hlavu do dveří ordinace a oznámil mu, že má pro něj špatnou zprávu – do čekárny vešel bez tašky, jen s mobilem na uchu a novinami v ruce. Přišlo mu paradoxní a taky charakteristické, že ty téměř přečtené, den staré noviny z oligarchova vydavatelství stále střežil jako oko v hlavě, zatímco na vlastní tašku s doklady zapomněl jako na smrt. Rozběhl se zpátky k pekařství. Kolem stolků na předzahrádce se motal chumel dětí, které zřejmě do Prahy přijely na výlet. Musel se prodrat až ke stolu, ale brašna tam nebyla. Zašel dovnitř krámu a zeptal se prodavačky, ale o tašce nevěděla.

Na chodníku před pekařstvím si vzpomněl, že zrovna když ho doktůrek mučil vrtačkou, zaslechl z ulice táhlý výkřik. Musel to být nějaký feťák. Slyšel ho nejméně před půl hodinou. Rozhlížel se po Strossmayerově náměstí a najednou uviděl postavu v černých hadrech, jak se klátí přes křižovatku. Hubený a vytáhlý, s dvěma napěchovanými vaky, které se mu motaly kolem hubeného těla. V ruce držel hůl, o kterou se neopíral, ale máchal s ní ve vzduchu před sebou. Jak kráčel prostředkem křižovatky mezi projíždějícími auty, něco si pro sebe vykřikoval, nadával nebo sakroval. Dredy měl spletené do drdolu.

Mardy se na clocharda usmíval jako na starého známého a trpělivě čekal, až se přiblíží k novinovému stánku.

„Promiň, nenašel jsi tady u toho stolku černou kabelu přes rameno? Měl jsem v ní doklady.“

„Komu tykáš, ty kreténe?“ zaječel na něj homeless. „Mám ti urazit hlavu tím bejkovcem?!“ Pozvedl výhrůžně klacek. „Co si to dovoluješ?! Já nekradu, to je absolutně pod mojí důstojnost!“

„Já se vám omlouvám, pane, za tykání,“ řekl s úsměvem. „Rozhodně jsem vás nechtěl urazit. Ale ta taška je pro mě moc důležitá a vám, pokud byste ji náhodou našel, by k ničemu stejně nebyla. Já bych vám dal za ni tisíc korun jako nálezné.“

„Nic o tvý zkurvený tašce nevím, tohle já nedělám, je to pod mojí úroveň,“ zaječel nerudně, ale přece jen už o dost vlídněji divous, obešel ho a nesl se v celé své důstojnosti dál dolů ke kostelu. Z kostelních zvonů se přes celé náměstí rozlehlo vyzvánění na pravé poledne.

Na policejní stanici

Rozhodl se ztrátu nahlásit na policejní stanici, která byla o dvě ulice výš, hned naproti starému kinu. Věděl to moc dobře, protože tady zhruba před půl rokem byl vypovídat kvůli nějakému trestnímu oznámení. Čelit trestním oznámením a žalobám patřilo k jeho běžným starostem už skoro dvacet let. Považoval za malý zázrak, že žádný z toho množství sporů, které kvůli své práci vedl, nikdy neprohrál, ale fronta lidí, kteří ho nenáviděli, bezútěšně narůstala. Měl pocit, že k nim patří i ten starý vrátný, který seděl za pultem v modré košili soukromé bezpečnostní agentury. Měl na očích tmavé brýle s hranatými obroučkami jako nějaký agent a zarostlou bradu a snažil se příchozí odradit, aby policii obtěžovali se svými problémy. Chlap byl zjevně zvyklý poslouchat rozkazy, a když mu Mardy dal zřetelně najevo, že s ním nepřišel diskutovat, zvedl sluchátko a za chvíli se v recepci objevil mladý policista v uniformě. S potvrzením o ztrátě dokladů vyšel po deseti minutách před stanici a uvědomil si, že by měl informovat generálního ředitele o tom, co se chystá. Vytáhl z kapsy telefon a vytočil jeho číslo. Telefon vyzváněl tónem, který prozrazoval, že generál je někde v zahraničí. Byl na zasedání Evropské vysílací unie v Ženevě, ale měli zrovna přestávku na oběd. Mardy mu co nejstručněji popsal, že večer se zřejmě odehraje nějaký shitstorm, který by kromě Mardyho mohl zasáhnout i generálního a celou televizi. Ředitel mu poděkoval za zprávu a doporučil mu, aby se spojil s šéfem komunikace. Mravenec byl kamarád z časů, kdy dělal novináře, ale telefon na rozdíl od generálního nikdy moc nebral. Obzvlášť ve chvíli, kdy ho člověk nejvíc potřeboval. Mardy nechal telefon dlouho vyzvánět, několikrát volání opakoval, než to vzdal. Pak mu v telefonu brnkla zpráva: „Sedím na zkurvený poradě. Zavolám až pak.“

„Šlachta. Ser na poradu,“ napsal mu Mardy a přiložil do zprávy screenshot ze Šlachtova Facebooku. Oznámení působilo dramaticky.

Pokračujeme dál!

Kauza loupeže stanu na Palmovce má další stopu, která nás dnes zavede do České televize.

Mohl generální ředitel a primátor Hřib před dvěma lety zastavit tuhle partu? Mohli ze svých funkcí ochránit další rozkrádání přes Dopravní podnik? A jak pracují pánové co mají pracovat pro nás? Sledujte dneska už ve 20:00, nechte si to ujít!

Odpověď nedostal. Aspoň že Aneta byla na drátě. Byla zrovna v posilovně. Všechno už věděla od Adély.

„Vykašli se na to a užij si prázdniny,“ řekla mu zadýchaně. „Nech to plavat. Ať už Šlachta bude plkat cokoli, měj na paměti, že když to budeš ignorovat, uděláš to nejlepší, co můžeš. Když budeš reagovat, jenom mu tím nahraješ. Je to nula, která nikoho nezajímá, a jenom mu tím dodáš na důležitosti.“

„To je možná pravda, ale neumím si představit, že do mě bude kopat a já budu ležet na zemi a nebudu se bránit. To asi neumím.“

„Tak se to nauč. Tím mu sebereš vítr z plachet.“

„A bude to vypadat, že má pravdu. To není můj styl.“

„Jak myslíš. Dělej, co uznáš za vhodný, ale můj názor znáš. Tady nejde o pravdu, ale o počty lajků a zhlédnutí, který za ty sračky na tvůj účet dostane, a když na to budeš odpovídat, jenom mu tím zvedneš dosah.“

Byla to jasná a moudrá řeč, ale nechte si nadávat do mafiánů a držte jazyk za zuby. Mlčení znamená souhlas, no ne? Sotva ušel blok od policejní stanice k zastávce tramvaje, zavrněl mu v kapse u kalhot telefon. Mravenec byl uštvaný, chaotický, ale přátelský. A dospěl k úplně stejnému závěru jako Aneta – nejlepší bude, když televize na Šlachtu vůbec reagovat nebude, ať už plácne cokoli. Ale pokud by se jeho obvinění chytil Abé jako bývalý předseda vlády, to už významné bude. A v takovém případě do toho půjdou. Aspoň tak, pomyslel si.

„Musíme vydržet do pátku,“ zamyslel se strategicky Mravenec. „V pátek vypuknou prázdniny, všichni odjedou do prdele a po Šlachtovi neštěkne pes!“

Strategie byla tedy jasná.

Petra

Po cvičení na rotopedu zavolal Petře a vysvětlil jí, jak přišel o tašku s doklady. Musel to několikrát opakovat, než mu rozuměla.

„Já tě špatně slyším, mám hroznou kocovinu a jsem s dětmi v Národním muzeu,“ řekla mu.

„Neměla jsi být na nějakém turnaji v baseballu?“

„Jo, ale ráno pršelo, zrušili to, museli jsme rychle vymyslet náhradní program. Teď stojíme zrovna u plejtváka myšoka. Děti si to náramně užívají. Ale mně je hrozně.“

Den předtím slavila ve škole padesátiny kolegyně. Šest let abstinence během mateřské s jejich dvěma dětmi a potom změna povolání – z bohémského létání po celém světě na pevnou půdu do prostředí základní školy – se na její pijácké kondici nemohlo nepodepsat.

„Bylo mi blbě a nemohla jsem spát. Jsem úplně vyždímaná,“ zafňukala.

Petra byla ta nejmilejší bytost, jakou znal, ale když se nevyspala, byla na zabití. Tvářila se, jako by jí ublížil celý svět, a on si to vždycky bral osobně, čímž to ještě zhoršil. Měla vždycky slzy na krajíčku a stačilo, aby se zeptal, co jí je, a ona ho uraženě odbyla, minimálně do chvíle, než se nasnídala a začala normálně vnímat. „Večer to už bude dobrý,“ řekla. „Přijdu kolem třetí. Musíme ještě vybrat tu podlahu.“

Petra chtěla v patře jejich mezonetu vyměnit prošlapaný starý koberec. Bydleli v tom bytě už třináct let a koberec ještě neměnili. Měli svůj byt rádi, ačkoli s tím, jak jejich děti rostly, začalo jim v něm být trochu těsno. Přistěhovali se sem pouhé dva měsíce před narozením Brendy. Šlo to všechno opravdu rychle. Když se rok a něco předtím na konci léta poznali v tenisovém klubu, byl Petře odkudsi povědomý. Míval s tím tehdy řadu roztomilých nedorozumění. Často ho někdo oslovil na ulici jako starého známého, a když se Mardy tvářil nechápavě, řekl něco jako: „Ty už si na mě nepamatuješ? Dělali jsme přece spolu v knižním velkoskladu v Jinonicích!“ I ona si teprve při dalším setkání uvědomila, že je to ten moderátor, na kterém jí vadilo, že má na sobě ve studiu vždycky moc tmavé barvy. Nesbalil ji na to, že je televizní hvězda, i když taková, kterou znají jen diváci, co nepracují v knižním velkoskladu, ale na to, že uměl hrát tenis. Nedokázal si udělat pořádek v tom, jestli je to plus, nebo mínus. Než si na to stačil odpovědět, čekali spolu dítě. Po jednom večírku s kamarády z tenisového klubu u něj zůstala přes noc, protože si polila nohavice bílých kalhot červeným vínem. Seděla pak jen tak v kalhotkách a úplně bez rozpaků vystavovala dlouhé opálené nohy. Proč by ne, měla je jako Penélope Cruz. Když hosté odešli, stejně přirozeně, jako si svlékla polité kalhoty, si k němu lehla na rozkládací molitanový gauč z IKEA. Nikde jinde se ostatně v jeho garsonce spát nedalo. Ještě nikdy žádné ženě neřekl, že jí udělá dítě, notabene během první noci, zvlášť když ta noc nedopadla nijak slavně. Bral to jako plus, protože většina jeho předchozích vztahů dojela na příliš velké porozumění v posteli.

S Petrou šlo všechno přirozeně, i když to třeba zrovna vůbec nešlo. Když mu slib z první noci o dva měsíce později připomněla, byli na první společné dovolené v Sharm el Sheikhu. Že uspěli, zjistila na konci roku. Jako letuška trávila služebně tři neděle v Karibiku. Na Isla de Margaritě se jí udělalo špatně po grilované rybě, na kterou ji pozval místní lovec perel, s nímž se rozhodla pilovat španělštinu. Koupila si v lékárně test a tyčinka ukázala, že je těhotná. Mardy byl zrovna v Izraeli a natáčel tam reportáž. Přibližně ve stejné chvíli, kdy se na její destičce objevily dva proužky, stál na Mostě přání v Jaffě, koukal do tmavnoucího nebe nad mořem a přál si dítě. Takovou babskou pověrčivost u sebe odhalil poprvé v životě. O pár dní později za ní letěl na Isla de Margaritu a pak pokračovali na Kubu. Setkali se v letadle při mezipřistání, kde vystoupila posádka z Prahy a nastoupila ta Petřina. Milovali se hned po příchodu do hotelového pokoje ve Varaderu a Brenda už rostla v jejím břiše. Když vyšli na pláž a hleděli na moře, přiznal se jí k tomu pošetilému záchvatu pověrčivosti. Po návratu do Prahy zjistili z magnetické rezonance, že dítě bude děvčátko a Mardy si přál, aby na počest toho magického početí na Mostě přání dostalo jméno Sára. Ale Petra si na biblická jména moc nepotrpěla, na magická početí nevěřila a jméno Sára se podle ní dávalo hlavně psům. Když byla v šestém nebo sedmém měsíci těhotenství, přesvědčil se, že měla jako obvykle pravdu. Byl duben a trávili Velikonoce na Moravě u jeho rodičů. Rozhodli se vyrazit na Radhošť. Nebe jako vymetené, poslední zbytky sněhu jim čvachtaly pod nohama. Když na parkovišti vystoupili z auta a šlapali na Pustevny, zaslechl za sebou několik rázných povelů.

„Sáro, k noze! Sáro!“

Po cestě kousek pod nimi pelášila krásná svalnatá boxerka s nazlátlou srstí.

Za poslední dva dny to byl čtvrtý pes jménem Sára, kterého potkali. Tak se jim nenarodila Sára, ale Brenda. Přišla na svět o měsíc dřív a bylo to mrňavé, krásné, tmavé stvoření s úplně černými vlásky a drobnými chloupky na rukách. Zjevem to bylo něco mezi Indiánem z Karibiku a Židovkou z Jaffy. Za dva měsíce po narození Brendy se vzali, aby měl jejich roztomilý „míšenec“ úplnou rodinu.

Obřad byl všechno, jen ne konzervativní. Mardy svatby nesnášel a Petra naštěstí nepatřila k tomu druhu dívek, které sní o velkém romantickém obřadu někde na zámku. Proběhlo to bleskově a civilně. Na radnici, bez účasti rodičů, jen s Brendou v kočáře, se dvěma svědky a dvěma dalšími hosty na každé straně. Nevěsta byla oblečená do přiléhavých dlouhých bílých pletených šatů, které jí velmi slušely, ale ženich dres kód poněkud podcenil; natáhl si světle šedé lněné kalhoty značky Camel, navlékl si zelenkavou košili s proužky a přehodil přes ni bledě modrou plátěnou bundičku do pasu s vyhrnutým límcem à la Steve McQueen. Na nohy si obul hnědé mokasíny. Spíš než jako novomanžel vypadal jako kříženec kovboje z Arizony a kuchaře z Tokia. Ale to nebyl zdaleka nejhorší výstřelek. Z domova odjížděli každý svým autem a Mardy se ještě po cestě na radnici stavoval dočerpat palivo.

Od své budoucí ženy obdržel informaci, že obřad mají ve Stodůlkách, nebo tomu tak aspoň rozuměl, jenže tam žádnou radnici nenašel. Musel jí zatelefonovat.

„Kde jsi?“ zeptal se jí.

„Jsem u radnice a čekám tu na tebe. Máme dneska svatbu, vzpomínáš?“

„To vzpomínám. Ale kde to je?“

„Je to ten obrovskej barák s hodinami.“

„Ten mám před sebou, jen mi nepřipadá tak obrovskej.“

„A má hodiny?“

„Má.“

„Tak pojď k němu, my stojíme venku a čekáme na tebe.“

„Nestojíte, to bych vás musel vidět.“

„A kde teda vlastně jsi?“

„Kousek od metra.“

„Kterýho?“

„Na Stodůlkách.“

„Aha, tak jsi na špatném místě. Musíš do Nových Butovic.“

„Jak to?“

„Protože Stodůlky patří pod Nové Butovice.“

„Tak teď už je mi to úplně jasný, má to neúprosnou logiku. Drž mi fleka, aspoň deset minut. Když do tý doby nedorazím, jsi volná!“

Petra přešla jeho zmatky s humorem a bez nervozity, navigovala ho telefonem a se dvěma kamarádkami po boku se dobře bavila tipováním, jestli to do deseti minut stihne. Na poslední chvíli našel tu správnou budovu s hodinami a sotva udýchaně vrazil do obřadní síně, vypukl ceremoniál. Vedl ho místostarosta s velkým zlatým řetězem na krku a během stereotypní řeči, kterou četl z rozložených hnědých desek, k Mardymu nepřetržitě zvedal zrak a spiklenecky na něj mrkal. Pokud si ho nespletl s někým, s kým předtím pracoval v knižním velkoskladu v Jinonicích, poznal ho i v jeho safari převleku.

Patrika počali o tři roky později v černohorské Budvě, kam Mardy vzal Petru s Brendou na mistrovství světa v tenise novinářů. Bylo to na konci září a mohli si prodloužit léto. Vyprávěl Petře, že když byl s rodiči na začátku osmdesátých let v Jugoslávii, svět pro něj končil v Dubrovníku. Jeho otec o tom kamenném starodávném městě na jihu Dalmácie hodně často a zasněně mluvil, ale ze Zadaru, kde tehdy kempovali, to pro ně bylo už příliš daleko. Byl pro ně zázrak, že ve svém červeném žigulíku bez klimatizace, naloženém až po střechu vším, co potřebovali pro čtrnáctidenní přežití v takřka kapitalistické cizině, dojeli z Valašska až do zadarského kempingu Borik. Cestu na půl dne přerušili u Plitvických jezer, což tehdy ani jinak nešlo. Byla to Amerika, která duněla kopyty Ilčiho a Hatátitly, vraníků, na kterých se ve zdejších romantických kulisách proháněli náčelník Apačů Vinnetou a jeho pokrevní bratr Old Shatterhand, hrdinové westernů pro děti z Východu.

Do Černé hory naproti tomu letěli na Petřiny levné služební letenky. Byli ubytovaní v krásném apartmánu s výhledem na moře. Za pouhé dvě hodiny přistáli v Budvě, sto kilometrů jižně od Dubrovníku, a svět tady rozhodně nekončil. Pro jejich Patrika tady naopak začal za jedné horké zářijové noci. Porod proběhl hladce a netrval déle než půl hodiny, ale chlapec dýchal krátce, mělce, přerývaně, jako vyplašené zvířátko, které se snaží uniknout z pasti, do které se ho u úzkého otvoru plného světla snaží lapit lidé v bílých pláštích; obsah kyslíku v krvi mu začal nebezpečně klesat. Mardy držel jeho lehké křehké nahé tělíčko jemně v náručí a do ucha mu láskyplně šeptal: „Dejchej, vole, dejchej! Já jsem tvůj tatínek!“ Zaříkávadlo rychle a zázračně zabralo a on se rozeřval z plných plic.

Po narození dětí se dohodli, že Petra bude mít každý čtvrtek jenom pro sebe a Mardy převezme břemeno rodičovských povinností. Petra si zašla do posilovny, chodila po obchodech, nebo si vyrazila do kavárny s kamarádkou letuškou, která ji zásobovala zprávami o tom, jak se podmínky v ČSA rok od roku zhoršují. V aerolinkách se říkalo: „Dobře už bylo!“ Paradoxně ty nejlepší roky zaměstnanci zažili za šéfování bývalého ministra obrany Jaroslava Tvrdíka, zvaného Luftjarda, který plnými hrstmi rozhazoval to, co jeho předchůdce dokázal vydělat. Mladý smělý muž, původně voják z povolání, si možná splnil klukovský sen, když ho dozorčí rada složená z politických trafikantů jmenovala šéfem nejstarších aerolinek ve střední Evropě navzdory tomu, že neuměl anglicky a o leteckém byznysu neměl ani páru. Když se Petra po šesti letech mateřské měla vrátit do práce, aerolinky krachovaly. Už žádné pobytovky, žádné pláže Karibiku a žádní záhadní lovci perel s temnou pletí. Uniformu letušky už nikdy neoblékla a nastoupila jako učitelka na základní školu. Už od dětství Mardy kvůli své matce opakoval mantru, že „učitelku by nechtěl“. Nakonec ji měl.

Detektiv a anonym

Než našli správné oddělení, zabralo jim to několik minut. Petra měla nápad položit do ložnice a dětského pokoje místo sešlapaného koberce podlahu z PVC. Když při užším výběru váhali mezi imitací borovice a jasanu, zavrněla mu v mobilu zpráva. „Šlachta už vysílá,“ napsala mu ji Adéla.

Od té chvíle ztratil o podlahu zájem. „Já bych vzal ten jasan,“ vysypal ze sebe.

Překvapilo ho, že Petra souhlasila, obvykle zvažovala každý detail a nikdy nebyla úplně spokojená. Prodavačka jim nejprve musela vysvětlit vzorec, podle kterého si mají určit množství materiálu a pak další vzorec, z něhož si vypočítají cenu. Mardy byl tak roztržitý, že se ho Petra zeptala: „Jsi v pořádku?“

Chvilku si zkoumavě prohlížela jeho tvář a pak do výkladu prodavačky pošeptala: „Jeď domů, já už to tady zvládnu. Stejně mi tu nebudeš nic platnej. A vezmi si moje auto. Já se vrátím autobusem.“

Byl tak rozčilený, že o tom vůbec nepřemýšlel, vzal si od ní klíč na dlouhé šňůře a zmizel. Dojel na Ladronku, koupil si pivo u stánku, našel si volnou lavičku a pustil si v telefonu detektivovo vysílání. Robert Šlachta se postavil v bílé klokance s kapucou před hlavní budovu televize a spustil:

V rámci pořadu Reportéři připravovala veřejnoprávní televize natáčení o Petru Hlubučkovi s řadou odhalení, a to již na konci roku 2019. Nakonec ho diváci nemohli vidět, protože byl zrušen s tlakem na to, aby v tichosti zmizel…

... veřejnoprávní televize má točit investigativní reportáže už jen z podstaty veřejnoprávního média… … stát přišel o desítky, možná stovky milionů, které zmizely v nenávratnu kvůli jednání jejího vedení…

… mohla zabránit korupci, ne jen „vymlčovat“! Měla informace třeba o krádežích v Lysolajích, ale reportáž o Hlubučkovi skončila v koši…

Politika, organizovaný zločin a korupce sahají jako chapadla chobotnice i do médií. A tomuto rozkrádání a zatajování už se musí udělat přítrž!

„To se mi snad jen zdá,“ hlesl unaveně. Napil se piva a zkoušel si vybavit, jak se to všechno zrodilo před dvěma a něco lety, kdy mu v poště přistál ten anonym, který Šlachta prostě a jednoduše vzal, dodal do něj trochu vlastní omáčky a pak ho odvysílal jako velký objev. Bože, jak to bylo všechno pro detektiva jednoduché!

Anonym dorazil na adresu generálního a Mardymu ho přeposlal e-mailem Mravenec. V kolonce mezi dalšími adresáty byli Abé jako předseda vlády, šéf televizní rady Matocha a předsednictvo mediálního výboru v Poslanecké sněmovně, který ovládalo Abého hnutí. Mravenec mu ten anonym poslal 21. února 2020, to datum si pamatoval, protože to bylo přesně měsíc po jeho pětapadesátých narozeninách. Ten den měl narozeniny kolega z redakce Karel Vrána, který byl přesně na den o rok mladší. Bylo pondělí. Právě dokončil další díl pořadu, který byl zkompletovaný, zredigovaný a přepsaný na kazetu – produkce mohla starou šedivou betu zanést do vysílání ve vedlejší budově. I v době digitálních technologií se ještě z budovy zpravodajství muselo chodit pěšky s kazetou, protože vedlejší barák, odkud se vysílaly pořady prvního programu, technologicky ještě nepokročil do digitální éry a vysílal analogově. Měl prostě hotovo a jako vždycky se chtěl s úlevou rozvalit na pohodlný šedý gauč, který stál pod oknem. Ještě předtím se šel podívat do počítače na novou poštu. Tak to objevil a na gauč už se nerozvalil.

Mardy se trochu uklidnil, když viděl, že tu snůšku nepodepsaných lží vedení televize nebere vážně. Anonymní pisatel se s množstvím překlepů a chyb zabýval atmosférou v redakci a nezaměřoval se ani tak na Mardyho jako jejího šéfa, ale spíš na jeho zástupkyni Anetu, blonďatého „andílka“ z někdejší černobílé dvojice. Anonym ji vykresloval s velkou záští, jako osobu s nedozírným vlivem a zároveň obrovským střetem zájmů.

K RUKÁM:

generálního ředitele ČT pana Petra Dvořáka

všech členů Rady ČT

pana Andreje Babiše, premiéra ČR

předsedy Volebního výboru PČR pana Stanislava Berkovcovce

primátora Prahy Zdeňka Hřiba

Vážení oslovení, vážený pane generální řediteli Dvořáku.

Dovoluji si Vás oslovit s dotazy, které jsou natolik závažné, že považuji za důležité, poslat je na vědomí i dalším zainteresovaným lidem.

Sledoval jsem natáčení kauzy, která se točila v pořadu Reportéři ČT. Byl jsem obeznámen se všemi fakty, které v této reportáži měly zaznít a byl jsem přesvědčen, že jde o naprosto zásadní téma, které se týká veřejných prostředků, tedy, z mého pohledu o jejich rozkrádání. Protože jde o stovky milionů, domníval jsem se, že jde o téma právě pro ČT…

Bohužel tento pořad, ač se aktivně točil, nikdy odvysílán nebyl. Nechci teď řešit mrhání veřejnými penězi, protože i to jistě něco stálo…

Pořad se začal točit někdy v říjnu, od začátku byly vidět snahy ho zastavit, což se nakonec skutečně podařilo. Možná to bylo na váš příkaz, možná sehrály hlavní roli provázané vztahy vašich „nezávislých“ reportérů na aktéry a na lidi spojené s touto kauzou, která ovšem navazovala na kauzy další, o čemž bylo vedení redakce samozřejmě informováno…

Celé to má ještě jedno smutné pozadí, reportérka, která pořad točila podala výpověď. Z kuloárů jsem se dozvěděl, že atmosféra a nemožnost svobodně pracovat na kauzách, které mají být zveřejněny byl důvod, proč Markéta Dobiášová již v ČT nepracuje. Možná to nebyl důvod jen pro ni, ale i pro další tři reportéry, kteří v posledním půl roce z ČT odešli. Možná, že i oni nabyli dojmu, že vedení této redakce je ovládáno lidmi kolem Dopravního podniku HMP přes zástupkyni šéfredaktora Reportérů ČT paní Snopovou, možná i přes jiné tlaky.

Paní reportérka Dobiášová totiž otevřela přes kauzu prodeje pozemků hlavního města Prahy ,městské části Lysolaje, navázání lidí z této kauzy na Dopravní podnik a na další nestandardní prodeje, v nichž pražané přišli prokazatelně o stovky milionů korun.

A nyní ono provázání lidí na vaši redakci.

Za kauzou prodeje městských pozemků v Lysolajích, stál prokazatelně starosta a zároveň náměstek primátora a člen dozorčí rady DP HMP pan Hlubuček…

Mám na vás tedy několik otázek, jejichž odpovědi by jistě měly zajímat i radní…

1. Kdy naposledy informovala ČT o poměrech v DP a proč nebyly odvysílány reportáže reportérů Fialy, Strnadové a Dobiášové ? Můžete radní informovat o čem točili a proč nebyly kauzy odvysílány?

2. Má médium veřejné služby chránit veřejné finance a zda pořad Reportéři ČT je k tomu také mimo jiné určen? Pokud ne, který jiný pořad se může kauzami v ČT zabývat, aby informoval všechny koncesionáře?

3. Proč se neodvysílaly reportáže, které točila reportérka Dobiášová. Bylo to málo peněz, které se tam ztratily a pokud ano, jaký je limit pro vysílání kauzy v Reportérech ČT , pokud desítky milionů nestačí?

4. Jaký je důvod odchodu 4 reportérů v posledním půl roce? Můžete garantovat , že to není z důvodu, že v Reportérech ČT nerozhoduje o vysílání závažnost kauzy, ale osobní zájmy vašich vedoucích zaměstnanců na postu šéfredaktora a jeho zástupkyně? ( pan Wollner, paní Snopová)

5. Je pravdou, že se Reportéři ČT nemohou zabývat, ani zpravodajství – paní Witovská ( manželka generálního ředitele PD HMP) kauzami spojenými s DP. Např : převody městských pozemků, zakládání společných podniků, zakázky v řádech stovek milionů bez výběrového řízení ? Kdy naposledy o tom Reportéři točili ?

6. Může to být v rozporu s dobrými mravy a dokonce, může jít o střet zájmů, když :

Paní Snopová žije s jedním z vedoucích manažerů DP – s vedoucím odboru Centrálního nákupu, který mimo jiné připravil podivnou zakázku bez výběrového řízení na servis vozů Metra – za 15 miliard korun. Mimochodem tato zakázka byla připravena s advokátní kanceláří Rowan Legal, která je nyní prošetřována v kauze prodeje dálničních známek.

Paní Witowská je manželkou generálního ředitele DP HMP.

Jsou tedy opravdu některá témata neprůchodná z důvodu provázanosti některých zaměstnanců ČT na DP HMP? Mohou být rodinné vazby důvodem,že tyto zaměstnankyně nemají zájem na odvysílání některých kauz? Obě jsou na vysokých postech a jistě v dobrých vztazích s vedením obou redakcí Paní Snopová rozhoduje o tom, co se bude a nebude točit v Reportérech ČT. Opravdu si myslíte, že kauzy doma nekonzultuje se svým partnerem?

Vzhledem k rozsahu kauzy a tlakům, které by vznikly na mou osobu, pokud bych se podepsal, považuji za rozumné poslat Vám tyto dotazy s tím, že se jako koncesionář dozvím odpovědi na mé dotazy v rámci zasedání rady. Nejsou to totiž dotazy jen mé, ale jistě i dalších lidí, kteří očekávají, že budou z ČT informováni a nikoli, že se tam budou zastavovat nepohodlné kauzy. Věřím, že někdo z radních tyto otázky položí a že se dozvíme, zda je veřejnoprávní instituce opravdu nezávislá. A také věřím, že pan primátor Hřib poté, co si obě kauzy prověří, obrátí se na Policii ČR s tím, aby případy , kdy zmizely desítky milionů z kapes pražanů prošetřila. I on, stejně jako vy, vážený pane generální řediteli Dvořáku, jste ve své funkci proto, aby se právě takové věci neděly.

Konstrukce to byla velmi krkolomná, nijak se nevysvětlovalo, proč by měl manažer Dopravního podniku krýt nějaký pochybný developerský projekt v Lysolajích, se kterým neměl Dopravní podnik nic společného, notabene, když vztahy mezi šéfem Dopravního podniku a starostou Lysolají nebyly, diplomaticky řečeno, nic moc.

Autor anonymu ovšem o sobě poskytl i dost konkrétní informaci. „Sledoval jsem natáčení kauzy, která se točila v pořadu Reportéři. Byl jsem obeznámen se všemi fakty, které v této reportáži měly zaznít…“ psal o sobě.

Mardymu bylo jasné, že musí začít od Markéty, která s pisatelem musela být v nějakém kontaktu. Anonym operoval nejen její reportáží, ale i takovým druhem drbů, které těžko mohly pocházet od někoho jiného než od člena redakce.

Mardy chtěl od Markéty získal vodítko, kdo by mohl být tím „obyčejným plátcem koncesionářských poplatků“, který sledoval vznik reportáže, aniž by ji vyplašil nebo podezíral. Bylo to o to složitější, že od toho dne, kdy mu oznámila odchod z redakce, ji už neviděl, v televizi se buď vůbec nevyskytovala, nebo tam chodila jen na skok a zřejmě se pokaždé museli minout. Jak předpokládal, telefon mu nezvedla ani po opakovaném volání. Rychle a rozčíleně vyťukal zprávu na mobil: „Dostal jsem anonym, co teď chodí po různých adresách a dost to operuje tvou reportáží o Lysolajích. Odpověděl jsem mu a jsem připraven odpovědět komukoli i veřejně.“

Teprve pak mu hned zatelefonovala. Seděl za stolem u počítače. A jak si vybavil, její reakce ho přece jen zaskočila. Myslel si, že bude aspoň předstírat špetku soucitu, slušnosti nebo jen zdvořilosti a anonym třeba jen naoko odsoudí, obzvlášť, když se s ním tak přátelsky loučila. Jenže to se nestalo.

„Mardy, já netuším, kdo by to mohl napsat. O tom, že tu reportáž točím, věděla spousta lidí,“ řekla namíchnutě.

„Ale spousta lidí nebyla od začátku u natáčení a nebyla obeznámena se všemi skutečnostmi, jak se tam píše. To působí dojmem, že tady o sobě mluví sám pan nebo paní, co dodal/dodala ten námět. Nikdy jsem to po tobě nechtěl vědět, ale kdo ti to téma vlastně přinesl?“

„Vždyť to víš.“

„Nevím.“

Neřekla, kdo jí námět dal, a přešla do útoku.

„To je bezvadný, ty na mě útočíš a v podstatě paranoidně mě podezíráš, že za tím stojím já.“

„Markéto, já tě neobviňuju ani na tebe neútočím, natož abych tě podezíral. Jen se tě ptám, co na to říkáš a jestli tě nenapadá, kdo by to mohl mít na svědomí. Že Aneta žije s manažerem v Dopravním podniku, neví kromě redakce nikdo, protože ona s touhle věcí nikdy veřejně ven nelezla. Takže se ptám, jestli si nevybavuješ, že bys to třeba vyprávěla svým zdrojům a jakým.“

„No dovol, to už přeháníš! Já ani nevím, co se tam píše. Tak mi to pošli, abych si na to mohla udělat názor.“

„Už jsem ti to poslal, máš to v poště.“

„Aha, už to vidím.“

V tu chvíli si uvědomil, že v tom rozčilení udělal chybu. Poslal jí e-mail tak, jak ho dostal, tedy nejen s anonymní adresou autora, která zněla prazan@wo.cz, ale i s adresou Mravence, který mu e-mail přeposlal. Mravenec navíc ohodnotil anonym drsnou poznámkou, která byla určená jen jemu: „Tohle je anonym. Je to hnus, kterej chodí na všechna nádraží.“

Tu chybu si vyčítal už tenkrát, když ji udělal, a o to víc si ji vyčítal teď, když o tom přemítal. Dopil pivo, dokoukal detektivovo vysílání a rozhodl se, že na něj nebude reagovat, jak mu všichni radili. Pokusil se tu hloupou pomluvu vypustit z hlavy.

Když se vrátil domů, bylo venku ještě světlo a teplo. Patrik hrál s ostatními dětmi fotbal na hřišti za domem, Brenda se učila nahoře ve svém pokoji a Petra připravovala v kuchyni večeři. Na konferenčním stolku v obýváku vedle hromádky novin ležel vzorový dílec vinylové podlahy, kterou s Petrou vybrali. Měla světle šedý odstín s tmavou kresbou dřeva, která vypadala jako skutečná.

„Jo, to jsme dobře vybrali, Pet,“ řekl, když vzal lehounký pružný dílec do ruky a zblízka si ho prohlédl. „Bude to hezký.“

„Taky si myslím. Už se na to těším. Určitě to tam prokoukne. A jaký to bylo?“

„To Šlachtovo vysílání? Debilní, ale rozhodl jsem se, že zatím na to nebudu reagovat. Vidělo to asi tisíc lidí. Jenom. Má to všeho všudy dvě stě lajků od jeho věrných fanoušků. Bylo to všechno úplně zmatený a chaotický a vypadal bych jako potrefená husa, takže na něj kašlu.“

„To je dobře,“ řekla Petra od kuchyňské linky. „Teď ještě musíme vybrat ty letenky do Paříže.“

Paříž a jiné halucinace

Navštívit Paříž plánovali už nejméně rok. Mardy tady byl poprvé ještě za socialismu, v létě roku 1989. Jak si vzpomínal, bylo to léto plné příslibů. Kromě toho, že nečekaně hladce dostal devizový příslib na svou první cestu na Západ, v zemi se klubal nesmělý příslib změny. V první polovině července absolvoval žurnalistickou praxi v deníku Lidová demokracie. Během služby mu starší kolega podstrčil petici Několik vět a Mardy ji podepsal nad čerstvým obtahem novin, kde se o té petici nesměla objevit ani zmínka. Spolužák, který dostal stejnou možnost, odmítl. Nenašel odvahu podepsat, zatímco Mardy neměl odvahu odmítnout. Jeho jméno pak četli ve vysílání Svobodné Evropy, což se dozvěděl tak, že jeho matce to prásknul soused; nebylo přitom vůbec jisté, že matka byla jediná instituce, které to prásknul. „Nasral si do vlastního hnízda,“ prohlásil soused. Z toho posraného hnízda odjížděl na Západ, za železnou oponu, ale koupil si i zpáteční lístek. Sázel na to, že to konečně praskne, a sázka vyšla; v Paříži byl hned následující léto, už bez doložky a devizového příslibu jako svobodný občan demokratické země. Tehdy si sliboval, že do města nad Seinou se bude vracet pravidelně rok co rok, jenže najednou škola skončila a Mardy nastoupil do redakce, ne do Lidové demokracie, ale do Lidových novin. Z disidentského samizdatu se stal nezávislý list. Po něm šel zas jinam, do Respektu, Týdne a České televize, a ve svých pětapadesáti letech zjistil, že má vůči slibu z mládí obrovský dluh. Chtěl to rychle napravit.

Když se Mardy šel o pár minut později podívat na Patrika, ležel už v posteli a Petra vedle něj tiše oddychovala.

„Tati, byl jsi někdy na táboře?“ zeptal se ho chlapec čile a jeho světlé vlasy prorážely tmu.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože táta nechtěl, abych byl vychovávanej jako pionýr. A protože jsem o prázdninách jezdil za babičkou a dědou. Tam mě to bavilo nejvíc.“

„A pod stanem jsi někdy spal?“

„To jo, hlavně u babičky na zahradě.“

„Ve stanu je to zábava. Když jsme byli na škole v přírodě, tak já jsem v noci vstal a šli jsme se s klukama dívat, jak paní učitelky spí. Já jsem myslel, že to mám po tobě.“

„No to asi máš, to by mě taky zajímalo,“ řekl a pohladil Petru po boku. Ležela otočená k němu zády v modrých sportovních těsných kraťasech.

„Naše paní učitelka nám taky spí.“

„Můžu?“ obrátila ospalou hlavu k Mardymu. „Bez výčitek?… Ty letenky vyberu zítra.“

Mardy se na ni usmál: „Můžeš. Bez výčitek.“ A Patrikovi řekl: „A ty už taky spi. Ne abys tady běhal po pokoji kolem naší spící učitelky.“

Kluk se na něj vesele zazubil.

„Dobrou noc, tati.“

„Dobrou.“

Před usnutím

Než šel spát, prohlédl si v mobilu konverzaci, kterou s Markétou vedl poté, co mu ten anonym přišel. „Markéto, ustříhej to, jak jsem ti naposledy řekl. Dík.“

O dvě hodiny později od ní dorazila dlouhá sms.

Žasl nad tou zprávou. Co se jí nepovedlo za půl roku, by se teď dalo „pohodlně dostříhat“ i bez ní. Je pravda, že už jí nevěřil, je pravda, že chtěl, aby už odešla, je pravda, že ho napadaly ty nejbláznivější dohady, kdo by za tím anonymem mohl stát. Byly bláznivé, protože nechtěl věřit tomu, co se tak jasně nabízelo. Žádného znalce, který by vnesl do věci jasno, samozřejmě taky nesehnala, o nějaké pomoci Adéle ani nemluvě. Ostatně Adéla měla tématu už plné zuby.

Ale po odchodu na CNN Prima News mu Markéta napsala dvě srdečné zprávy. Poslanci do Rady ČT zrovna zvolili další várku lidí, od nichž si mohl slibovat jen to nejhorší. Jedním z nich byl i někdejší kolega Bredy, zimní král, kterého na půl roku na trůn posadil Džej Džej. Markéta 11. března 2020 Mardymu poslala textovou zprávu: Drž se a vydrž!

Mardy ji na oplátku pochválil za to, jak dostala do úzkých ministra zdravotnictví.

Byl to takový projev skromnosti a loajality, že Mardymu dojetím málem ukápla slza.

Už se vaří voda

Hned druhý den ráno zavolal Adéle. „Jak dopadlo vyšetření?“

„Pozorujou mě, protože mám rizikový těhotenství, ale všechno se vyvíjí podle plánu. Jak ty se máš?“

„To se ti nedivím.“

„A dál?“