Přeložil Petr Bokůvka

GAME CHANGER

Copyright © 2021 by Neal Shusterman

All rights reserved.

Translation © Petr Bokůvka, 2024

ISBN 978-80-242-9569-5

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- PODĚKOVÁNÍ

Come as you were,

Not as you’ll be,

Remember to bring back

the best part of me.

Take what you find,

Leave what you lost,

Light the way burning

the bridges you crossed …

— Konniption, „Come As You Were“

1

TEČKA

Nebudete mi to věřit. Vaše první reakce bude, že jsem přišel o rozum. Nebo zkusíte největší hit u kluků, co hrají fotbal: moc úrazů hlavy. Možná řeknete, že vás tahám na vařené nudli nebo si z vás dělám regulérní prdel. Klidně si to myslete, je mi to buřt, jestli se vám bude líp spát. Děláme to všichni, no ne? Všichni si tkáme svoji pavučinu jako ten nejpracovitější pavouk a pak si na ní hezky sedíme a užíváme si klamný pocit bezpečí. Tam se nám snadno nalhává, jak se dostaneme z těch největších sraček.

A že jsme si jich prožili. Vy, oni, já, všichni. Svět je jedna velká automatická pračka, co se může změnit s každou otáčkou. Takže je otázka, jestli spíš než pračka to není drtička. Něco známe všichni, protože se nám to děje zleva zprava – já ale viděl něco víc. Něco, co na vás nevybafnou ve zprávách a co nezjistí vědecký esa. A když ne oni, tak prostě nikdo na světě.

Jak říkám – věřte si tomu, nebo ne. Když se nad tím tak zamyslím, asi bude lepší ta druhá varianta. Bude vám líp, když to zůstane jen v rovině příběhu. Jen si hezky seďte uprostřed té svojí pavučiny. A jako ten pavouk, chytejte si mouchy a dělejte, že přesně takhle jste to vždycky chtěli.

Jmenuju se Ash. Změnila se kolem mě tuna věcí, ale tohle ne. Je to jméno, žejo. Točí se kolem něj celej život. Ještěže tak. Mimochodem, to Ash je zkrácenina od „Ashley“. Babička dodnes trvá na tom, že to ve svý době bylo velmi chlapský jméno. Jmenoval se tak její brácha díky tomu, že jeho rodiče viděli Jih proti Severu. Narodil se v devětatřicátým, když ten film měl premiéru. To ještě rasismus nebylo takový téma. Malej Ashley měl dvojče jménem Rhett, který umřelo na dětskou obrnu. Největší ironie ovšem je, že herec, kterej hrál Ashleyho Wilkese v tom filmu, se jmenoval Leslie. Borec to schytal v reálu i na plátně.

Já to vlastně schytával jen jednou ročně, samozřejmě první den školy. Učitelka vždycky dělala první docházku a hledala očima holku. A pokud se někdo snažil být třeskutě vtipný, velmi brzy to schytal taky – takže spolužáci se hodně rychle naučili, že tohle prostě nebude téma. Abych to uzavřel, přezdívka Ash se ujala a celým jménem mi dnes říká už jen ta babička.

V téhle story je fotbal prolog i závěr, ale hlavním tématem je to, co se stalo uprostřed. Záhadná flákota v bulce, před kterou vás každej dostatečně varoval. Možná to sotva sníte, ale blbě vám bude určitě. Takže radši honem zapít.

Říct, že fotbal byl můj život, by bylo možná nadnesený. Tak řekněme, že velká část. Hrál jsem odmala, a na střední jsem byl dokonce rozehrávač – jmenovali jsme se Tibbetsville Tsunamis. Jo, já vím, nic neříkejte. Tým se kdysi jmenoval Blue Demons, ale pak nějací svatoušci a pámbíčkáři ve školní radě dospěli k názoru, že je to rouhačský. A donutili školu změnit název. Do té doby byl náš maskot šklebící se modrý démon, který nikdy nikomu neublížil. No a po té změně to byla modrá vlna, která v jihovýchodní Asii zabila desítky tisíc lidí a vyvolala strach z radioaktivity v Japonsku. A to je prý lepší. Lepší jsou leda tak naše přilby.

Možná by to býval můj životní osud, být tak running back nebo wide receiver. Nebo klasika, hvězda všech hvězd quarterback. Jenže smolík. Nejsem rychlej a nejsem „poezie v pohybu“, když se rozběhnu. Leda tak slam poetry. Jsem zavalitější. Tlustej, to ne. Jsem jak dub. Takže jsem logicky defensive tackle.

Kdo rozumí fotbalu, ví. Defensive tackles a linebackers dělají špinavou práci, ale sláva nikde. Když vyhrajeme nebo prohrajeme, jde to vždycky za náma. Ten slavnej quarterback je jako frontman kapely, kterému vleze sláva do hlavy, udělá se sám pro sebe a pak na turné v šatně chce jen modrý lentilky a žádný jiný. Running back a wide receiver jsou jako basáci. Kluci, co hrají v obraně, drží rytmus. Jako bubeníci vzadu ve tmě pódia.

Nestěžuju si, jestli to tak vypadá. Já to nikdy pro jásot tribun nedělal. Miloval jsem tu surovou energii a prorážení obranné linie. Nebo jak helmy třískají o sebe. K tomuhle se ještě vrátím, bude to důležitý.

Jméno mi udělala moje schopnost složit soupeřova útočníka. A když říkám složit, myslím jako vlak. Málokdy se stalo, že by to bylo proti pravidlům. Mohl jsem být pyšný, že to dávám čistě. Čistě a dobře. Ať přemýšlím, jak přemýšlím, borec si z toho nikdy neodnesl otřes mozku. Modřiny? To rozhodně. Jenže modřiny musíte rozchodit.

„Jen si to užij,“ řekl mi jednou otec. „Bude po všem dřív, než si to stihneš vůbec uvědomit.“

Táta taky na střední hrál fotbal a celou dobu doufal, že mu to vynese stípko na vejšku. Nevyneslo. Šel makat pro strejdu ve velkoobchodě s náhradními díly. Štvalo ho to, ale přebolelo. Máma pracovala jako nutriční poradkyně, takže jsme si nežili špatně. Kolikrát jsem si říkal díky bohu za fastfoody. Mámě přiváděly klientelu.

Takže asi tak. To bylo to, čemu cvokaři říkají „kořeny“. Nebo „lana“. Věci, podle kterých se poměřuje, co je a co není normální. Ono to bylo normální, než šlo všechno do pekla a ještě dál.

O něčem si rozhodujeme sami, o něčem rozhoduje okolí za nás. A pak jsou věci, který ignorujeme tak dlouho, až není o čem rozhodovat. Prostě není na výběr. Vidím to na sobě, jak jsem ignoroval to a tamto; až už to bylo putna. Nebo to zašlo tak daleko, že nemělo smysl něco napravovat. Třeba když jsem pořád měl spoustu času s přihláškou na testy studijních předpokladů, až jsem propásl termín. Máma byla vytočená, ale mně to bylo u zadku. Přihlašovala mě na přípravný kurzy před přijímačkama, tak proč zabít neděli nějakým testem předpokladů. Nemluvě o tom, jak jsem si věřil se stipendiem, co táta nedostal.

„Jo, to si Jay odvedle myslel taky,“ řekla máma. „Vsadil všechno na jednu kartu se stipendiem. To nevyšlo, a nedostal se nikam.“

„Vždycky je tady vyšší odborná,“ přisadil si otec v souladu s jeho tendencí stavět se na moji stranu. „Nestojí ranec, a po dvou letech s těmi kredity může na vysokou, která z nás neudělá žebráky.“

Vzpomněl jsem si na kámoše Lea Johnsona. Po tom už školy pokukovaly pár měsíců. Agenti a naháněči chodili na naše zápasy, ale mně bylo jasný, že o mě zájem mít nebudou. Nebudu kecat, Leovi jsem záviděl, ne že ne. Musel jsem si věřit, že se nějaký možnosti vynoří i pro mě.

Asi se ptáte, z čeho se zrodila ta takzvaná možnost, která mě dostala tam, kam mě dostala. Asi to nebylo jen rozhodnutí jít toho dne hrát, protože kdo by se rozhodl nejít, ledaže by umřel nebo mu upadla noha? Nevím, co by se muselo stát, abych nenastoupil do zápasu. Nepřicházelo to v úvahu. Nemluvě o tom, že nic nenaznačovalo, že by se mohlo stát něco tak nezvratitelného.

Možná to všechno spustila ta volba vůbec začít hrát fotbal těch iks let zpátky. I když – byla to vůbec „volba“? Fotbal byla tátova velká láska. Tak nás hodně sbližoval, a logicky pak byl i moje láska. Když jste dítě, občas se to takhle vyvine. Prostě jíte to, co před vás vaši postaví.

Abych vás uvedl do děje…

Pátek osmého září. První zápas nové sezony. Přes prázdniny jsem o něco ještě vyrostl a všechno mě bolelo. Svaly, klouby. Ale byl jsem ready. V září je ještě dlouho světlo, takže zápasy začínají v odpoledním slunci, aby pak končily pod umělým osvětlením. Nezdá se to, ale může to být divácký zážitek. V šatně by už se napětí a nadšení dalo krájet a kouč to musel trochu zkrotit do pořádné vlny. Byli jsme přeci jen Tsunamis. Vodní stěna, přes kterou nic neprojde a která na své cestě spláchne, co jí stojí v cestě.

Jen co jsem se nasoukal do výstroje, šel jsem za Leem. Byli jsme kámoši odnepaměti a fotbal jsme spolu hráli už v žáčcích. Tam, kde ti prďolové mají kvůli ramenním chráničům tak vysoko těžiště, že je dokáže převrátit trochu silnější poryv větru. Leo byl wide receiver a byl úžasnej. Jako by měl v rukách hydraulický ramena, kterýma si stáhl balon ze vzduchu. Leo byl černej, stejně jako tak třetina soupisky. A vlastně asi jako celá škola. Řekl bych, že školu slušně vystihoval – nějací bílí, nějací černí, nějací Hispánci, a dokonce Asiat přezdívaný Kamikadze, i když měl korejský předky a ne japonský.

Vycházel jsem v pohodě se všemi a často jsme si jeden ze druhýho v dobrým utahovali.

„Bejt o něco víc bílej, mohli bychom s tebou mávat na znamení příměří,“ řekl mi kámoš Mateo Zuniga po několika marných pokusech mě doučovat španělskou výslovnost. Mateo platil za nejlepšího rozehrávače v okrese. Jeho doučování selhalo, ale aspoň mě uvedl do kulinářskýho ráje svý mámy. Její jídla byla jako divy světa, včetně pozole, který nám dělala i pozdě v noci.

Byla to doba, kdy jsem si myslel, že když mám barevný kámoše, mám splněno co do společenský odpovědnosti. Jakože kámoš Hispánec znamená, že se po mně už nemůže víc chtít. Vždycky jsem slýchal, že „na barvě pleti by nemělo záležet“. Ale víte, jak to je s podmiňovacím způsobem: „nemělo by“ není totéž co „nesmí“.

Před zápasem se Mateo a Kamikadze vždycky motivovali, kdežto Leo si zalezl do kouta a ztichl a soustředil se. „Jestli mám skórovat, musím to už teď mít srovnané v hlavě,“ říkával. Dnes jsem ale věděl, že to nebude jen tak.

„Tak uděláme z těch pakoňů ohrožený druh?“ zeptal jsem se, abych ho dostal do varu (jo, když se váš soupeř jmenuje po pakoních, najednou jsou Tsunamis nejlepší jméno).

„Už ohrožení jsou,“ zašklebil se Leo, „a prý se páří jen v zajetí.“

Ulevilo se mi, že se dokázal zasmát. Byl to první zápas od chvíle, co se jeho holka odstěhovala do Michiganu. Bylo by to stejný, kdyby se odstěhovala na Venuši. Několik týdnů předtím chtěl jít Leo na Michiganskou státní a věřil, že to dají a budou spolu. A pak se s ním rozešla. Textovkou poslanou z paluby letadla. Pořádný pád z výšky, to snad musel být světovej rekord.

„Vlastně se rozhodla správně,“ řekl pak Leo. „Člověk se nemůže protrápit čtvrťákem čekáním na někoho, koho už možná nikdy neuvidíš. Víš, co se říká o sundání náplasti – rychle a jedním pohybem.“ Hm, mně to spíš přišlo jako depilace rozkroku, ale dobře.

„Je ti jasný,“ řekl jsem a sedl si vedle něj, „že všechny ty baby na tribunách se budou kochat jen tebou.“

„No jo,“ kývl. „Ale ještě nejsem připravenej. Ještě pár týdnů to chtít bude.“

Respekt. Kdokoli jinej by se vrhl za první kundičkou, ale Leo má priority srovnaný.

„Když je to tak, koukej nějakou přilákat mně.“

„Provedu,“ řekl, ale pak naoko posmutněl. „Blbý je, že to zabere jen na brejlatý.“

Zasmáli jsme se od srdce jako tolikrát předtím. Tohle nám šlo.

Prvních asi pět minut zápasu tryskala energie ze všech stran, jak jsme byli všichni natěšení před plnými tribunami. Pakoni ušli, ale nic, co by se nedalo ukočírovat. Ideální soupeř na rozjezd sezony. Na začátku druhé čtvrtiny to bylo pořád bez bodu na obou stranách, my si ale věřili. Náš quarterback Layton Vandenboom hodil přihrávku, kterou soupeřův obránce zachytil. Zatímco na plochu nastupoval obranný tým, Layton si usilovně nadával. Obranný tým – takže včetně mé maličkosti.

Quarterback soupeře byl vychcanej hajzl, který měl ve zvyku si stěžovat u rozhodčích, kdykoli dostal příležitost. Složit ho by byla pořádná satisfakce. Oba týmy se srovnaly na line of scrimmage a mohlo se hrát. Centr přihrál a začala mela. Podle pravidel se jde ramena na ramena, srážky helmami se důrazně nedoporučují, ale sankce za to nejsou. Jenže občas se tomu vyhnout nedá. Nemluvě o tom, že to křápání helem zní docela cool. Já ale uměl složit i bez toho, a bral jsem to jako možnou vstupenku na vysokou. Šance, kterou táta nedostal.

Toho borce jsem složil, ale bylo to jiný.

Znáte to, jak občas nějaký hlasitý zvuk váš mozek doprovodí zábleskem neexistujícího světla? Tady místo světla přišel mráz po těle. Nebylo to, jako když vás ofoukne. Spíš jako kdyby mi krev v žilách nahradila ledová voda. Byl to zlomek sekundy, po které jsem ležel na zemi, a tribuny burácely. Ani si nepamatuju, jak jsem se dostal až ke quarterbackovi.

Pakoni přišli o dvanáct yardů a žalobníček žaloval, že se mělo pískat, ale nepochodil. Všechno bylo pořád normální, až na tu doznívající mrazivou vlnu. Mohli jsme se zase rovnat na lajnu. Co bylo jiné, byla bolest hlavy, jakou jsem do té doby neznal. Jako elektromagnetické brnění. Jenže znáte to, rozchodit je rozchodit. A to jsem udělal.

Vyhráli jsme 24:14 a v tom všem rauši z výhry jsem na ten ledový závan skoro zapomněl. Jenže ne na dlouho. Po zápasu nás šlo pár na burger do Tibbetsville Towne Centre – jednoho z těch rádoby trendy hipsterských center, kde názvy podniků jsou slovní hříčky. Kina, bowling nebo restaurace i obyč fastfoody, když chcete jíst rychle a levně. A každý pátek večer nás tam bylo vždycky plno. Aby ne, když jsme byli hlavní sportovní atrakce města.

Layton vytáhl svoji holku Katie, kterou si majetnicky držel rukou pověšenou volně přes rameno. Vypadalo to jako kus hovězího u řezníka. Znáte ty stereotypní páry „hvězda amerického fotbalu a jeho všemi oblíbená holka“? Jo, tak něco. Layton jako klasická vyšší střední třída s velkými cíli a Katie roztleskávačka s kvalitami, kterých si někdo jako Layton v životě nemohl všimnout. Viděl akorát sukýnku a střapce.

Se stereotypy je problém, jak se přiživují, a lidi se ochotně stereotypem stanou. Je to lehčí než šlapat nové cestičky. Někdo tou prošlapanou pohodlně dojde až na konec a sere pes. Takže žádný div, že hvězdný quarterback a roztleskávačka jsou na každé škole asi jako pítka na chodbách. Na věčné časy, amen…

Dobře, Katie sice byla roztleskávačka, ale že by to byl její velký cíl odmala, to se říct nedá. V jarním semestru hrála tenis a podle mě tíhla spíš k němu, jenže její matka byla kdysi roztleskávačka taky, stejně jako její sestra. Asi ji do toho pěkně tlačily odmala. Musím říct, že nás s Katie pojí něco z minulosti, ale ne tamto. Jen jsme spolu zahrabali tělo. Záhy vysvětlím.

Byl tam s náma i Norris, offensive lineman týmu. Aktuálně bez holky, se kterou se pořád rozcházel a dával dohromady, až to nakonec vypadalo, že to už navždy zůstane u toho prvního. Norrisovi se představa vztahu zamlouvala víc než jeho samotný naplňování. Jenže Norris umí být samolibý kokot, takže možná to byl ten důvod. Máte takového Norrise ve svém okruhu, ne? Někdo, kdo dělá kraviny a říká kraviny v tu nejméně vhodnou chvíli. Jednou trousil vtípky na adresu Mexikánců tak dlouho, že Mateo musel přijít a jednu mu fláknout.

Důvodů, proč trpět společnost takových Norrisů, je samozřejmě víc. Znáte ho ještě z doby, kdy to samolibý kokot nebyl. A za druhé vám nastavuje zrcadlo, protože ať máte sebehorší den, kdy si připadáte jako ten největší kokot, Norris je pořád ještě horší.

A samozřejmě došel i Leo se svojí sestrou Angelou, která mu teď dělávala společnost ve společnosti. Angela byla mladší, ale spousta lidí si myslela, že ti dva jsou dvojčata. Vždycky chodívala mezi starší. A musím přiznat, líbila se mi. Uměl bych si představit, že ji pozvu na rande, nebýt několika háčků najednou. Předně není zrovna dobrej nápad chodit se sestrou nejlepšího kámoše. Protože když to skončí špatně, bude to špatně na entou. A za druhé, skoro se bojím to přiznat – vidět mě děda s černou holkou, asi by dostal druhej infarkt. Nenazval bych ho rasistou… nebo vlastně jo, ale ne z očí do očí.

„To je generační problém,“ snažila se to máma vždycky bagatelizovat. Leo dědovi nevadil, ale jednou jsem ho viděl zamykat auto, když Leo došel na návštěvu. Ne že by Leo konkrétně čmajzl auto a ujel, ale děda měl asi z mládí zažito, že černej kluk nablízku znamená „zamykejte si auta“. A pak mi tvrďte, že s vysokým věkem přichází moudrost. Leo to nikdy neřešil, a mě asi proto ani nenapadlo, že ho to možná sralo víc, než dával najevo.

S Leem jsme se na téma rasy chytli jen jednou, když jsem tak dva roky zpátky utrousil debilní poznámku o pozitivní diskriminaci ve známkování. Dovolil jsem si poukázat na to, že Leo má lepší známky než prakticky kdokoli, tím méně kdokoli z našeho týmu. Ten blbej druhák (jako já, aby bylo jasno) si tuto složitost vysvětlil jednoduše: nikdo nepotřebuje zvláštní zacházení z titulu rasy.

Leo mě kolosálně setřel přednáškou o dětech, které nemají takové štěstí jako on. On dostal příležitosti, někdo jiný ne. On se dostal, kam chtěl. Někomu jinému zavírali ty symbolické dveře před očima. „Někdo stráví celej život tím, že se do těch zavřených dveří vlamuje až do vyčerpání,“ řekl mi. „Všichni jsou napřed a oni se všem akorát dívají na záda, pokud vůbec. To je jako fér?“ dodal.

Musel jsem se mu omluvit, jen co jsem se nad tímhle pohledem zamyslel. Klasické „já to tak nemyslel“, ale zrovna tady se těžko vycouvává z debilního komentáře na téma, který si člověk ani nepromyslí.

„Cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly užitečných idiotů,“ pustil se jednou Leo do metafor. „Je to jako mor a ty budeš přenašeč.“

Pak jsme spolu asi týden nemluvili, vyšumělo to a dobrý. Jak taky jinak s nejlepším kámošem. Něco jako rasová nerovnost nás přece nerozloučí. Někdy později jsem s ním šel na demonstraci proti policejní brutalitě. Dokonce jsem měl plakát a šermoval pěstí nad hlavou. Tehdy jsem si myslel, že tím dám najevo svoji uvědomělost. Teď už to vidím jinak.

Takže sedíme v šesti a cpeme se burgery, pořád ještě natěšení z vítězství. Ten pocit je dost návykový, no ne? Kvůli němu to každý dělá. Na rozdíl od ostatních moji oslavu kazil divný pocit z něčeho, co už se jakoby stalo, ale ještě jsem to nevěděl. V tu chvíli to pořád bylo jen tušení, které se doteď projevovalo tím divným jakoby elektromagnetickým bzučením v hlavě.

„Ta mizerná přihrávka mě bude štvát dlouho,“ spílal si Layton.

„Nech to plavat,“ ozval se Norris. „Porazili jsme je? Porazili a tečka.“

Na Laytonovi bylo vidět, že to plavat nenechá. Zhruba v tu chvíli se mu Katie vyvlékla zpod ruky a začala mu ujídat hranolky tak rychle, že jí musel Layton sundat druhou ruku z ramen, aby ještě něco zachránil. Musel jsem se zasmát. Věděl jsem naprosto přesně, proč to udělala. O hranolky nešlo, chtěla tu jeho ruku pryč z ramene a vysvobodit se.

Všimla si, že jsem si všiml. Nepatrně na mě provinile mrkla a já jí to opětoval – jako bych řekl „máme tajemství“. Ještě než uhnula očima, stihl jsem si všimnout úsměvu. Pamatuju si, jak mě tehdy napadlo, jestli to byla z mé strany zrada přátelství, čekat, až se ti dva rozejdou a dostanu šanci tentokrát já. A jo, pozdě bycha honit; šanci jsem měl dávno předtím, ale nevyužil jsem ji.

Nebylo kam spěchat, ale někde vzadu v hlavě to zůstávalo. Nikdy jsem nebyl ten typ, co přebírá cizí holky. Byť se teda povídalo, že Layton se k ní nechová hezky. Tehdy jsem si říkal, že je mi po tom kulový, ale na druhou stranu to měli nahnutý a vydržet to do konce sezony, byl by to zázrak.

Téma fotbal nám vydrželo celou večeři, až se Angela začala pekelně nudit. „To nemáte jiný zájmy?“

„Jídlo,“ vyhrkl Norris. „A sex.“

„V jeho případě v tomhle pořadí,“ dodal jsem na jeho adresu.

„Jestli tě tolik irituje konverzace o fotbalu, tak proč jsi tady?“ zeptal se Leo.

„Aby se tady Katie v tom toxickém testosteronu netopila sama.“

„Toxický?“ ozval jsem se. „Jen proto, že jsme kopačky? To neznamená, že jsme primitivní a tak.“

„A tak,“ napodobila mě. „Uznávám, zatím dobrý, ale až to začne být neúnosné, dám vědět.“

Někde v dáli někdo z obsluhy upustil tác. Všechno se podávalo na červených plastových košíčcích, takže se nic nerozbilo, jen zacinkaly příbory. Mně to ale stačilo na to, aby se mi mozek splašil jako ručička tachometru. Musel jsem se chytit stolu, jako bych se snad měl vznést do vzduchu nebo převrátit. Všichni se otočili na uklízejícího brigádníka a Norris přidal i ironický potlesk. Jediná Katie si všimla změn u mě.

„Ashi, jsi v pohodě?“

„Dobrý,“ kývl jsem. „Jen se mi na vteřinu zatočila hlava.“

Layton si nemohl nevšimnout, na co Katie tak hledí. Na mě. „Vole, ty ses pěkně odkrvil. Vypadáš jako mrtvola z pitevny. Hodíš šavli?“

„Myslím, že v pohodě.“

Katie mi přistrčila svoji vodu. „Možná jsi jen dehydrovaný.“

Napil jsem se, a než jsem stihl sklenici vrátit, řekl mi Layton, ať si ji nechám. Musel se bát, aby něco nechytil.

Ta prvotní malátnost přešla. Jenže – vracela se pokaždé, když jsem otočil hlavu rychleji než normálně. Že by otřes mozku? Pár jsem jich měl… lehčích samozřejmě. Vybavili se mi lidi po transplantaci, jak se říká, že jejich tělo orgán nepřijalo a oni to musí kompenzovat práškama. Nějak tak mi to přišlo. Ne že by moje tělo nepřijalo mozek; spíš to, co bylo uvnitř.

Jako by moje mysl byla někoho jiného a snažila se dostat do mě. Zprvu to nedávalo smysl, ale postupem času mě začalo děsit, jak přesný to je. V danou chvíli jsem to chtěl hodit za hlavu a rozchodit. Jo, rozchodit.

Po jídle jsem Norrise vezl domů. Ještě neměl řidičák. Při posledním závěrečném testu s komisařem v autě už byl u konce, když na poslední chvíli zatroubil na babku na přechodu.

„Ten komisař měl na mě spadeno,“ tvrdil pak. „Vsadím boty, že ta babizna byla figurantka a past v jednom.“

„Ty tvoje konspirační teorie,“ zašklebil jsem se. A oprávněně. Zastával jich víc, než by bylo zdrávo.

„Jen se směj,“ řekl. „Pravda vyjde najevo.“

A pak jsme málem oba umřeli.

Věci, co nám změní život, obvykle přicházejí bez varování. Vletí do vás z boku jako kamion v křižovatce. Nebo jako vražení zezadu na hrazení v hokeji. Velký průser, vyloučení do konce a někdy disciplinárka. Vesmír ale na pravidla sere. Můžeme si věřit na běh času a fyzikální zákony, ale není nám to nic platný.

V našem případě ten kamion nebyl žádná metafora, ale zasraná realita. Měl jsem přednost, ale do té křižovatky stejně letěl bez zpomalení. Bylo mi jasný, že když dupnu na brzdu, vyjde to tak akorát a skončíme pod ním. Místo toho jsem šlápl na plyn, abych tam byl dřív. Projel nám pár centimetrů za zadkem. Až v tu chvíli jsem šlápl na brzdu. Dvacet metrů za křižovatkou, ale ten kretén prostě jel dál. Klouby mi zbělely, jak jsem pevně svíral volant, ale aspoň jsem si podle toho stisku mohl říct, že jsme naživu.

„Co to, kurva, bylo?“ zařval Norris. „Snažíš se nás zabít?“

„Jen tebe,“ odvětil jsem, „ale nepovedlo se.“ Doufal jsem, že pokus o vtip zlehčí celou situaci tak akorát. Ale nepovedlo se ani to.

„Projel jsi stopku,“ vybafl Norris krutou pravdu.

„Ale hovno, nebyla tam žádná stopka.“

Jenže pak jsem otočil hlavu a uviděl známý tvar značky, kterou by měl znát každý řidič. A vzpomněl jsem si na instruktora z autoškoly. „Většina nehod je lidský faktor.“ Jo, jako já zrovna teď.

Rozhlédl jsem se. Jediný možný svědek v dohledu byl nějaký hubeňour na skateboardu. Jel po chodníku a hleděl si svého. To jsem si aspoň v danou chvíli myslel. A taky jsem ho vytěsnil.

Pomalu a opatrně jsem se zase rozjel a stejně opatrně pokračoval. I tak jsem ale projel další stopku. Norris si napodruhé už nevšiml, ale i tak věci ze zadního sedadla skončily na zemi. Až tam mi došlo, proč jsem ani jednu tu značku neviděl včas, až když jsem otočil hlavu a viděl ji zezadu.

Řízení auta má svoje automatismy. Už ani nepřemýšlíme nad koukáním do zrcátek nebo rozhlížení. Postupem času je to prostě přirozenost. Stejně jako zpomalení a zastavení na stopce. Notoricky známý a nezaměnitelný tvar značky, slovo STOP a rudá barva. Tři jednoznačný věci, a pokud by jedna z nich chyběla, možná si značky nevšimnete, a dost možná ani nezastavíte.

„To má co znamenat?“ zeptal jsem se Norrise s prstem namířeným na značku.

„Co jako?“ nechápal.

„Je modrá,“ řekl jsem s prstem zase namířeným na značku.

Otočil se na mě, jako by čekal, co ještě dodám. Jako bych nedořekl vtip, nebo co. „No a?“

„Skoro jsem si té stopky nevšiml,“ pustil jsem se do vykládání. „Protože je modrá. Kdo by sakra udělal modrou stopku?“

Zase ta trapná pauza. „Co to meleš?“ řekl nakonec. „Stopky přece jsou modrý.“

Barva dopravní značky. Zdánlivá prkotina v běhu velkých věcí. Asi jako barva fasády. Na té sejde tak málo, že když se vás někdo zeptá, jakou barvu fasády má barák přes ulici, možná nebudete ani vědět. Kdo by to nosil v hlavě? Jsou podstatnější věci.

Barva stopky by asi měla být fuk – jenže není.

Naši byli na zápasu. Pak mi stihli pogratulovat a jeli rovnou domů. Když jsem dorazil, máma zrovna dávala trapný fotky na Facebook a táta koukal na seriál.

„Hele, mami,“ zeptal jsem se opatrně. „Jak bys popsala barvu stopky?“

Zatvářila se úplně jako Norris, když si na chvíli pomyslel, že jsem úplný idiot. „Modrá. Prostě úplně normální modrá.“

„Hm. Takže tam nevidíš nic jiného? Třeba odstín červené, řekněme?“

Teď už se starostlivě zamračila a zhluboka se nadechla. „Je ti dobře?“ zeptala se, když zavřela notebook.

„V pohodě,“ odsekl jsem. „Proč by se mnou hned muselo něco být, jen proto, že se na něco zeptám?“

Zatímco já jsem ztrácel nervy, ona ne. „Možná proto, že je to dost divný dotaz?“

Měl jsem sto chutí se zeptat, v čem je divný… Jenže čím víc bych se hádal, tím divnější by to bylo. „Pusť to z hlavy,“ mávl jsem rukou. „Jen dotaz, nic v tom nehledej.“

Šel jsem do svého pokoje. Nemělo cenu cokoli vysvětlovat, a vlastně ani nebylo co. Spíš jsem zkoušel vysvětlit sám sobě, že o nic nejde. Jenže… stačí malý kaz ve struktuře vašeho světa, a může se to rozsypat celé. Věci musejí fungovat všechny, jinak nefunguje nic.

Jako by ta bolest hlavy ani úplně nepřešla. Dostalo se to do fáze, kdy jsem ji znovu zaznamenal. Šel bych si pro prášek, jenže nejdřív jsem se musel zbavit toho brouka v hlavě. Takže jsem si musel na internetu něco najít o stopkách. A fakt, modrý. Nevím, proč jsem byl v šoku.

Možná proto, že nezůstalo jen u stopky. Semafory měly tři barvy: zelenou, žlutou a modrou. Nikdy jsem si toho nevšiml, protože já vždycky měl samou zelenou.

A co bylo nejdivnější: čím víc jsem na to koukal, tím normálnější mi to celé přišlo. A čím víc jsem se nad tím zamýšlel, tím víc se rodilo vzpomínek, které mi to celé utvrzovaly. Jenže současně s tím se nořily představy červených semaforů a červených stopek, až jsem z toho měl pocit hlavy jako nafukovacího balonu, který někdo silně zmáčkne. Svalil jsem se na postel s nadějí, že zítra bude zase všechno smysl dávat. Včetně toho, co všichni tvrdí, jen já popírám – že stopky byly a jsou modrý.

2

STRANOU

Červená. Barva krve, symbol nebezpečí. Takže se logicky nabízí, že když dojde na intuici, měl by člověk vidět červenou všude. Jinak řečeno – vidět rudě.

V pondělí jsem si ve škole o polední pauze zalezl do knihovny a hledal informace o dějinách dopravních značek. Teď už to byla posedlost a nebylo cesty zpět. Nedalo se nad tím mávnout rukou. Nebo možná dalo, ale na to jsem příliš velký paličák. Něco jako pitbul, co kousne a nepustí.

Dopravní značky jsou zajímavější, než by se mohlo zdát. Tak například ta modrá barva. Podle všeho úřady zvolily modrou na úkor červené ze dvou důvodů. Předně když je někdo barvoslepý, nevidí červenou. A za druhé červená dohání k zuřivosti zvířata. Matadoři mají červené hadry na býky, a proto tuhle frázi dnes používáme o někom, kdo zuří. Červené signály a červené značky budou řidiče štvát, řekl si někdo. A proto v roce 1954 vyšla federální vyhláška o jednotných dopravních značkách, která určila, že modrá bude znamenat „stůj“. Červené stopky mají jen na soukromých cestách na Havaji. Na těch veřejných jsou klasicky modré.

Nějak to všechno dávalo smysl. Až na to, že do toho vůbec nezapadala moje individuální zkušenost. Nakonec mě při studiu vyrušila Katie. Zkusil jsem jí namluvit, že dělám seminárku. O značkách.

„Jak zábavné,“ ušklíbla se, aby bylo jasné, že to myslí jinak. „Na jaký předmět?“

Ta doplňující otázka mě tak zaskočila, že místo provinilého pohledu jsem mohl jen něco nadrzo vyhrknout. „Na matiku.“

„Seminárka o značkách na matiku.“

„No joo… statistika nehodovosti a souvislost se značkama,“ řekl jsem. Musel jsem se v duchu pochválit za pohotovost.

„Zní to líp než blbý rovnice,“ řekla Katie.

V tu chvíli jsem nechtěl nic udělat víc, než se jí svěřit. Možná to souviselo s naším dávným tajemstvím. Jakkoli to může znít jako stupidní banalita.

No prostě…

V páté třídě jsem cestou do školy přejel na kole veverku. Jak mohla být veverka tak pomalá, že ji přejede páťák na obyčejným kole? Neptejte se, vážně nevím. Zastavil jsem a šel se podívat, ale o výsledku už bylo rozhodnuto. Zvedl jsem ji. Dvakrát otevřela a zase zavřela tlamičku, jako by lapala po dechu, pak se oklepala a umřela mi v dlaních. Někdo by si řekl: „To je toho, tahle havěť umírá dnes a denně.“ Ale jak často se to člověku stane metr od obličeje? Lov se nepočítá. Mluvím o situaci, kdy se to na vás dívá, jako by se to ptalo: „Co jsem ti sakra udělala?“ Takže logicky jsem začal brečet a mluvit na veverku, jako by mě snad mohla slyšet. „Já nechtěl, já nechtěl.“ A když jsem zvedl hlavu, došlo mi, že mě Katie celou dobu pozoruje.

Nejdřív jsem myslel, že řekne něco hnusnýho, co mi nepřidá. „Co jsi to za monstrum“ nebo tak něco. Nebo ještě hůř, že se mi vysměje za ten výbuch emocí.

Jenže místo toho řekla: „Musíme ji pohřbít.“

Musíme. Množné číslo. V tu chvíli už to nebyla dopravní nehoda, ale spiknutí.

Takže jsme veverku zahrabali na zahradě domu, kde jsme věděli, že majitelé nemají psa, co by ji záhy vyhrabal. Od té chvíle na to nepřišla řeč, ale vždycky jsem cítil, že nás to nějak spojilo. Viděla mě brečet nad mrtvou veverkou a nechala si to celé ty roky pro sebe.

Možná by si nechala pro sebe i tohle a možná bychom měli další musíme – a já se v tom už neplácal sám.

Vytasil jsem obrázky a fotky stopek. „Je to divný, ale vždycky jsem si myslel, že stopky jsou červený.“

Na chvíli se zamyslela, i když jsem čekal, že ji tím spíš překvapím. Odstrčila mě stranou a začala psát do vyhledávače a během chvíle se na obrazovce objevila fotka šatů.

„Nedávno se hrozně řešila barva těchto šatů. Jak ti připadají?“

Co to bylo za otázku? Na chvíli jsem přemýšlel, co to na mě zkouší. „Bílé se zlatými proužky. Neasi.“

„No já to vidím jinak,“ zavrtěla hlavou. Já vidím modrý šaty s černými proužky.“

Musel jsem se podívat znovu, jestli nejsem už úplný magor. „To si děláš srandu?“

„Nedělám. A nejsem sama. Třicet procent vidí to, co vidím já, a sedmdesát procent lidí vidí to, co vidíš ty. Prostě – různí lidi vidí svět různě. Jestli tvoje červená je něčí modrá, tak kdo je ten arbitr, co řekne, že ne, a hotovo?“

Ze všech věcí, které jsem si na tohle téma až doteď vyslechl, mě tohle uklidnilo nejvíc. Měl jsem sto chutí regulérně poděkovat, ale napadlo mě, že by to mohlo být trapný. Tolik emocí najednou. „Na tom něco je,“ řekl jsem jenom.

Usmála se a zvedla k odchodu. Povedlo se jí vyřešit moje divný dilema. Díval jsem se za ní a nakonec jsem se ještě rozhlédl, jestli nás někdo nepozoroval. A pak, hned po hlubokém nádechu a výdechu na uklidnění, jsem se rozhodl nechat to prostě plavat. Měl jsem na starosti lepší věci než nevysvětlitelný hádanky. A fakt, na tom, co Katie říkala, něco bylo.

Ve dveřích z knihovny jsem ještě narazil na studenta. „Hele, jakou barvu má tvoje tričko?“

„Červenou,“ řekl hned poté, co se sám podíval.

Tentokrát mi to sedělo.

Měli jsme to odpoledne trénink. Těžkej jako vždycky. Ovšem jakkoli může být trénink dřina, samotným zápasům se nevyrovná. Myslím co do energie. Trénink je prostě nějaká vidina věcí příštích, a podle ní se na to chystáte. Sbíráte sílu, schopnosti a dovednosti, abyste se mohli vyrovnat soupeři a nakonec být lepší než on. A pak v zápase už to není žádná mlhavá vidina, ale v každé sekundě ostře řezaná realita. Nemluvě o každé ráně, která v zápase bolí jinak. A může mít i dalekosáhlejší následky. V jednu chvíli je to tak, hned vzápětí úplně, ale úplně jinak.

V pondělí už se ta srážka neopakovala. V žilách mi nekoloval led a nebyl jsem mimo. Klasickej trénink do úmoru. Dobrá zpráva, utřídil jsem si myšlenky. Mohl jsem hodit za hlavu nějaký obavy z barvosleposti nebo duševní poruchy po tolika úderech do hlavy.

Jenže další drama mě čekalo doma.

Brácha Hunter mi přemazal uloženou hru ve WarMongeru 3. Svoji průběžně uloženou hrou. „Já nechtěl,“ vytasil chabou omluvu. „Nebyla tam žádná hláška a zjistil jsem to, když už bylo pozdě.“

V porovnání se vším ostatním, co se děje, to může vypadat jako totální blbost. Mě ale nezajímaly velký věci, tohle pro mě byla největší ze všech maličkostí. WarMonger 3 je komplexní hra, kterou hrajete hodiny a hodiny, abyste se vůbec někam dostali. Já měl svoji hru rozehranou pět měsíců.

Hra má tři sloty na průběžný ukládání, a Hunter už si dva zabral pro sebe. Když se snažíte přepsat uloženou hru, zeptá se vás to: „Víte jistě, že chcete přepsat tento soubor?“ Kliknete na „Ano“ a objeví se velká červená stopka, nebo vlastně modrá, a hláška: „POZOR! SMAZÁNÍ JE NEVRATNÉ!“ Přesně takhle, velkými písmeny, takže jen úplný debil by tohle všechno potvrdil a pak to vydával za nedopatření. Hunter nebyl úplný debil, přestože jsem mu to občas tvrdil. Jednoznačný závěr – udělal to prostě natruc a schválně.

„Vždycky klikám rychleji než čtu,“ pokračoval ve vykrucování, rudej v obličeji. „Sám to říkáš.“ Celou dobu se držel dál a vypadalo to, že je připravenej zdrhat, kdybych se po něm vrhnul. Nedokázal jsem poznat, jestli je rudej z toho zklamání ze sebe sama, nebo to tak má jen působit.

Měl jsem sto chutí mu napálit, ale musel jsem se ovládat. Hunter byl přesně o tři roky mladší. Jo, vyšlo to na den, což nás oba nebetyčně štvalo už z toho principu, že jsme se neradi dělili. Já se pubertálně vytáhl a narostl do šířky, on ne. Byl jsem mnohem větší a nabízelo se, že bych mu mohl už i ublížit.

Napadlo mě smazat jeho uložený hry. Jenže pak mi došlo, že to možná čekal a je mu to fuk. A možná měl dohráno a moje odplata by se minula účinkem totálně. Byl by na koni, a ještě by celej zářil, jak mi to natřel. Může to vypadat, že to nějak moc řeším, ale to si může myslet jen někdo, kdo nezažil pasivně agresivního mladšího sourozence.

Flashback tři měsíce zpátky. Chtěli jsme s kámoši jít na koncert kapely Konniption. Rozpadli se den poté, takže to bylo naposledy, co se dali vidět v původní sestavě na koncertě. Já ale ztratil lupen.

Normálně by o nic nešlo, stačí ho vytisknout znovu. Jenže tahle kapela si jednou vymínila, že vstupenky na jejich koncerty se budou prodávat fyzicky u pokladen. Snad nějaká pocta době, kdy byl rock v plenkách nebo co. No můj lístek prostě zmizel.

„Máš v pokoji takový bordel, že je vůbec div, že tam najdeš, co hledáš,“ poznamenala matka. Měla pravdu, ale to ještě nebylo nic proti té haldě nepořádku poté, co jsem pokojem prolítl jako tornádo stupně pět a hledal lístek.

Šel jsem bez lístku a doufal, že člověk u vchodu se slituje, ale samozřejmě to nikoho netankovalo a nevěřili mi. Proseděl jsem koncert v autě, poslouchal kapelu z playlistu a předstíral, že jsem tam naživo.

Až týden poté mě tak nějak napadlo, že jsem vstupenku možná neztratil. Tak jednoho večera, když byl Hunter u kámoše, jsem prohledal jeho pokoj, samozřejmě nenápadně. A taky že jo – lístek byl v horní zásuvce stolu pod nějakými věcmi do školy. Ani pořádně schovat ho nedokázal.

Byl jsem naštvanej ale než se vrátil domů, našvání vyprchalo a zůstalo jen rozčarování. „Řekneš mi prostě proč?“

Snažil se mi namluvit, že ho našel až po koncertu, ale asi mu došlo, že tohle mu fakt nesežeru. Dal se skoro do breku. „Mohls mi sehnat taky, ale ani tě nenapadlo se zeptat, jestli bych šel. Zaplatil bych ti ho.“

„A jo, takže tohle celý bylo ze zášti?“

„Chtěl jsem ti ho zavčas vrátit,“ tvrdil. „Jen co tě vyděsím.“

„Tak proč jsi to neudělal?“

„Pamatuješ,“ řekl s očima zapíchnutýma do země, „když jsem přišel za tebou, zatímco jsi hledal u sebe? Řekl jsem ti, že možná hledáš na špatným místě a že ti pomůžu.“

Jo. To už jsem byl tak vytočený sám na sebe, že jsem ho s tou nabídkou poslal někam. Neměl se k odchodu, tak jsem po něm mrštil plesnivý sendvič. Sebral se a odešel.

„No tak jsem ti ho chtěl nenápadně hodit za stůl, pak ho jakoby odsunout a jakože najít,“ vysvětloval. „Nechtěls pomoc, takže to nebylo jak navlíknout.“

Nic z toho nebyla ani omylem omluva. „Přísahám. Občas si připadám, jako bych tě vůbec neznal.“

Nenapadlo by mě, že mi z jeho odpovědi přejede mráz po zádech. „Však neznáš a nikdy ses nesnažil poznat.“

Našim jsem o tom neřekl. Tohle je mezi bratry. Místo toho jsem si dal na dveře zámek na číselný kód, který jsem nikomu neřekl. Naše sice chytla paranoia, co tam najednou dělám. Ale rodiče musí být paranoidní, jinak jako potomek nestojíte za nic.

Nedůvěra vůči sourozenci je tu a tam normální. Jenže mu musíte věřit, že vás podrží, když na tom nejvíc záleží. To se o Hunterovi říct nedalo. A teď je otázka, jestli mi tu hru smázl schválně.

„Můžeš přeuložit některý z mých,“ řekl. Asi místo omluvy, nebo to za omluvu považoval. „Nedostal jsem se ještě tak daleko jako ty, ale je to lepší než nic.“

V tu chvíli jsem ještě pořád supěl vztekem z promarněných hodin, protože bylo jasné, že to budu hrát od začátku. Jenže Hunter byl prostě klasický Hunter; když jsme byli kluci, schovával kameny z dámy z hrací desky, když jsem se zrovna díval jinam. Jediné řešení bylo nedohrát. A něco podobného se nabízelo i tady.

„To je v pohodě,“ řekl jsem. „Až tolik mě ta hra zase nebrala.“

Čekal bouři, která nepřišla, a to ho rozhodilo. „Celou dobu tvrdíš, že trojka je lepší než jednička a dvojka dohromady.“

„Fakt? Už ani nevím,“ pokrčil jsem rameny a odešel, aniž bych se na něj podíval. Možná by mohl poznat, že to nemyslím vážně.

Co se to s tebou stalo? chtěl jsem se zeptat, ale nezeptal. Možná to podědil po tátovi. Táta nikdy neváhal prodávat lidem náhradní díly, které nepotřebovali. A ne za levno. A něco po mámě. Té udělala hroznou radost loňská sněhová bouře o Vánocích, protože kvůli ní se naši sousedi nedostali na dovolenou v Karibiku – přesně takovou tu luxusní dovolenou, jakou my si nemohli dovolit.

„No fuj, u večeře,“ ozvala se Angela.

„Jen říkám.“

Table of Contents

1

2