Obsah

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Poděkování

Poznámka Překladatelky

Louise Pennyová

Zátiší

Louise Pennyová

ZÁtiší

Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

STILL LIFE

Copyright © 2005 Louise Penny

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2014

ISBN 978-80-242-9264-9

Tahle kniha patří Michaelovi,
spolu s celým mým srdcem

JEDNA

Slečna Jane Nealová našla svou smrt v mlze časného nedělního rána na Den díkuvzdání. V okolí to vzbudilo značné překvapení. Smrt slečny Nealové totiž nebyla přirozená, ledaže byste věřili, že všechno se stane právě tak, jak bylo předurčeno. Pokud ano, pak celých svých šestasedmdesát let kráčela Jane Nealová vstříc svému konci, kdy ji v zářivě vybarvených javorových lesích na okraji vísky Three Pines zastihla smrt. Padla s roztaženýma rukama, jako by v šustivých barevných listech dělala andělíčky.

Vrchní inspektor Armand Gamache z quebecké Sûreté si klekl a v kolenou mu přitom zapraskalo jako výstřel z lovecké pušky. Jeho velké ruce se výmluvně vznášely nad malou okrouhlou krvavou skvrnou, která hyzdila vzhled jejího huňatého propínacího svetříku, jako by inspektor byl kouzelník, který může dát zmizet ráně a přivést starou dámu zpět k životu. Jenže nemohl. Takový dar neměl. Naštěstí byl Gamache obdařen jinými dary. Už na půl cesty ucítil vůni kuliček proti molům, parfém jeho babičky. Něžné, laskavé oči Jane na něj hleděly, jako by byla překvapená, že ho vidí.

Ve skutečnosti však překvapilo jeho, že vidí Jane. Bylo to jeho malé tajemství. Ne snad že by ji viděl už někdy dřív, to ne. Jeho malým tajemstvím bylo, že ve svých pětapadesáti letech a při vší své dlouhé, úspěšné a teď zjevně stagnující kariéře ho násilná smrt stále překvapovala. Což bylo zvláštní, protože šéfoval oddělení vražd, a možná to byl i jeden z důvodů, proč v cynickém světě Sûreté nepostupoval výš. Gamache vždycky doufal, že někdo jen udělal chybu a že tam žádné mrtvé tělo není. Ovšem u postupně tuhnoucí slečny Nealové nemohlo být mýlky. S pomocí inspektora Beauvoira se napřímil, na ochranu před říjnovým chladem si zapnul teplý plášť od Burberryho a zamyslel se.

Jane Nealová také před několika dny přišla pozdě, ale v úplně jiném smyslu. Domluvila se se svou drahou přítelkyní a sousedkou Clarou Morrowovou, že si zajdou do místního bistra na kávu. Clara seděla za stolkem u okna a čekala. Trpělivost nebyla její silnou stránkou. Směs café au lait a nedočkavosti v ní vyvolávala silné chvění. Lehce rozvibrovaná Clara zírala členěným oknem na obecní parčík, staré domy a javory, jež lemovaly náves. Stromy, které se teď barvily do dechberoucích odstínů červené a žluté, byly asi tím jediným, co se v téhle starobylé vesnici měnilo.

V rámečku z okenních příčlí uviděla pick-up, jak po rue du Moulin pomalu vjíždí do vesnice s nádhernou skvrnitou laní zplihle přehozenou přes kapotu. Vůz zvolna obkroužil náves a zmrazil místní obyvatele uprostřed kroku. Byla lovecká sezona a tohle bylo lovecké území. Ovšem lovci tohoto typu přijížděli většinou z Montrealu nebo jiných měst. Pronajali si pick-upy, za soumraku a za svítání se s nimi ploužili po polních cestách jako hroši na pastvě a vyhlíželi vysokou. A když nějakou zahlédli, nenápadně zastavili, vystoupili z auta a vystřelili. Clara věděla, že všichni lovci nejsou stejní, ale dost jich takových bylo. Těch, kteří si přivážou jelena na kapotu a objíždějí po venkově, protože věří, že mrtvé zvíře na autě oznamuje světu čin velkého muže.

Každoročně takoví lovci zastřelí pár krav a koní, domácích mazlíčků nebo jeden druhého. A celkem nepochopitelně občas zabijí i sami sebe, možná v záchvatu šílenství, kdy si sami sebe spletou s večeří. Rozumný člověk také věděl, že některým lovcům – ne všem, ale některým ano – dělá problém rozlišit borovici od koroptve a koroptev od člověka.

Clara přemítala, co se Jane asi přihodilo. Pozdě chodila zřídkakdy, takže se jí to dalo snadno prominout. Pro Claru bylo ostatně snadné prominout většině lidí téměř cokoli. Odpouštěla až moc snadno, jak ji často upozorňoval její manžel Peter. Ovšem Clara měla své malé tajemství. Ve skutečnosti neodpouštěla všechno. Většinu věcí ano, ale některé křivdy si tajně hýčkala a vracela se k nim, když se potřebovala utěšit nevlídností druhých.

Na Montreal Gazette na jejím stolku se snesly drobky z croissantu. Mezi jednotlivými kousky přelétla Clara titulky: „Quebecká národní strana odhlasovala referendum o suverenitě“, „Drogová razie v Eastern Townships“, „Turisté ztraceni v parku Mont-Tremblant“. Clara zvedla oči od depresivních zpráv. S Peterem si už dávno přestali montrealské noviny předplácet. Nevědomost byla skutečným požehnáním. Dávali přednost místnímu deníku Williamsburg County News, kde se mohli dočíst o Waynově krávě nebo o tom, jak Guylaineovi navštívili vnoučata, případně o dražbě patchworkové deky ve prospěch domova důchodců. Tu a tam Clara uvažovala, jestli to není jen únik, útěk od reality a zodpovědnosti. A pak si uvědomila, že je jí to jedno. Kromě toho se všechno, co potřebovala k přežití, dozvěděla právě tady v Olivierově bistru, v samém srdci Three Pines.

„Jsi nějaká zasněná,“ ozval se známý milý hlas. Byla to Jane, celá zadýchaná a s úsměvem na tváři, rozesmátý obličej zrůžovělý podzimním chladem a svižnou chůzí od svého domku přes obecní parčík.

„Promiň, že jdu pozdě,“ zašeptala Claře do ucha, když se objaly – jedna drobná, boubelatá a zadýchaná, druhá o třicet let mladší, štíhlá a stále vibrující od kofeinového rauše. „Ty se třeseš,“ poznamenala Jane, když se posadila a objednala si vlastní café au lait. „Netušila jsem, že tě to tak vzalo.“

„Nech si to, ty ježibabo jedna,“ zasmála se Clara.

„No, dneska ráno jsem za ni určitě byla. Slyšela jsi, co se stalo?“

„Ne, co se stalo?“ naklonila se k ní Clara dychtivě. Ráno jela s Peterem do Montrealu, nakoupit plátna a akrylové barvy. Oba byli malíři. Peter úspěšný, Claru doposud nikdo neobjevil, a jak v hloubi duše tušila většina jejích přátel, pravděpodobně se to ani nestane, pokud bude dál pokračovat ve svých neproniknutelných malbách. Clara musela přiznat, že série jejích bojovných děloh se u nakupující veřejnosti úspěchu nejspíš nedočká, zatímco její domácí skřítci s natupírovanými vlasy a obrovskýma nohama slavili značný úspěch. Prodala jednoho. Zbytek, zhruba padesát kusů, skončil ve sklepě, který teď vypadal jako dílna Walta Disneyho.

„Ale ne,“ šeptla Clara o pár minut později v upřímném šoku. Za celých pětadvacet let, co žila v Three Pines, ještě nikdy, nikdy neslyšela o tom, že by se tu stal zločin. Jediný důvod, proč se zamykaly dveře, byla snaha zabránit sousedům, aby vám v době sklizně přinesli košík cuket. Pravda, podle titulků v Gazette bylo zjevné, že se tu sklízí i něco jiného než cukety: marihuana. Ovšem před tím se lidé, jichž se to netýkalo, snažili přivírat oči.

Kromě toho tu žádná kriminalita nebyla. Žádná vloupání, žádný vandalismus, žádné útoky. Ve Three Pines ani nebyla policie. Tu a tam se Robert Lemieux z místní Sûreté projel po návsi, jen aby se ukázala uniforma, ale nebylo to zapotřebí.

Až do dnešního rána.

„Nemohla to být jen legrace?“ zápolila Clara s tím ošklivým obrázkem, který jí Jane načrtla.

„Ne, to nebyla legrace,“ odpověděla Jane, pátrající v paměti. „Jeden z těch kluků se smál. Když na to teď myslím, znělo to nějak povědomě. Nebyl to veselý smích.“ Jane obrátila své jasně modré oči ke Claře. Oči plné úžasu. „Takový smích jsem už slyšela, když jsem ještě učila. Ne moc často, díky bohu. Takhle se smáli kluci, když někomu ubližovali a líbilo se jim to.“ Jane se při té vzpomínce otřásla a přitáhla si svetr těsněji k tělu. „Ošklivý zvuk. Jsem ráda, žes tam nebyla.“

Řekla to právě ve chvíli, kdy se Clara natáhla přes tmavý kulatý stolek a vzala Jane za drobnou chladnou ruku. Z celého srdce si přála, aby tam mohla být místo Jane.

„Říkáš, že to byli jen kluci?“

„Měli na sobě lyžařské kukly, takže těžko říct, ale myslím, že jsem je poznala.“

„Kdo to byl?“

Jane se nejdřív rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nemůže slyšet, a pak zašeptala: „Philippe Croft, Gus Hennessey a Claude LaPierre.“

„Víš to jistě?“ Clara všechny tři kluky znala. Nebyli zrovna skautíci, ale ani to nebyli grázlové, co se vyžívají v takových věcech.

„Ne,“ připustila Jane.

„Radši to nikomu neříkej.“

„Pozdě.“

„Co myslíš tím ‚pozdě‘?“

„Řekla jsem jejich jména hned ráno, když se to stalo.“

„Nahlas?“ Clara cítila, jak se jí krev odlévá z konečků prstů a všechna kvapem proudí do samého středu její bytosti, k srdci. Prosím, jen to ne, žadonila v duchu.

„Ječela jsem.“

Když ale viděla Clařin výraz, honem se začala obhajovat: „Chtěla jsem je zarazit. Fungovalo to. Přestali.“

Jane ty kluky měla pořád před očima. Viděla, jak utíkají, klopýtají po rue du Moulin pryč ze vsi. Ten v zářivě zelené masce se k ní otočil. Z rukou mu stále odkapával kachní trus, který ležel na květinových záhonech na návsi jako podzimní mulč a ještě se nestačil rozpadnout. Přála si, aby mohla vidět výraz toho kluka. Byl rozzlobený? Vyděšený? Pobavený?

„Takže ses trefila. S těmi jmény myslím.“

„Nejspíš ano. Nikdy jsem si nemyslela, že se dožiju dne, kdy se tady stane něco takového.“

„Takže proto jsi přišla pozdě? Uklízela jsi?“

„Ano. Vlastně ne.“

„Víc mlžit už bys nemohla?“

„Možná. Ty jsi v porotě příští výstavy ve Williamsburské galerii, viď?“

„Jsem. Dneska odpoledne máme schůzku. Peter je taky v porotě. Proč?“ Clara se sotva odvažovala dýchat. Že by už konečně? Že by to Jane po všem tom přemlouvání, jemném škádlení a někdy i ne zrovna jemném postrkování konečně udělala?

„Jsem připravená,“ vypravila ze sebe Jane s tím nejhlubším výdechem, jaký kdy Clara slyšela. Byl tak prudký, že jí smetl oblak croissantových drobečků ze stránek Gazette do klína.

„Přišla jsem pozdě,“ řekla Jane zvolna a ruce se jí přitom roztřásly, „protože jsem se musela rozhodnout. Mám obraz, který bych na tu výstavu ráda přihlásila.“

S těmi slovy se rozplakala.

Janino malování bylo v Three Pines odjakživa veřejným tajemstvím. Každou chvíli na ni někdo při procházce lesem nebo po polích narazil, jak se soustředí nad plátnem, ale musel jí přísahat, že k ní nepůjde blíž, nebude se dívat, odvrátí pohled, jako by se stal svědkem něčeho téměř obscénního, a rozhodně o tom nebude s nikým mluvit. Clara viděla Jane jen jedinkrát rozzlobenou, a to když se k ní Gabri připlížil zezadu, zatímco malovala. Myslel, že si Jane dělá legraci, když je zapřísahá, aby se nedívali.

Mýlil se. Myslela to smrtelně vážně. Ve skutečnosti pak trvalo několik měsíců, než se Jane a Gabri mohli vrátit k normálnímu přátelskému vztahu – oba se tím druhým cítili zrazení. Jejich dobrosrdečná povaha a vzájemná náklonnost nakonec roztržku zahladily, ale stejně to posloužilo jako ponaučení.

Janiny malby nikdo neměl vidět.

Zjevně až dodnes. Ovšem teď malířku zavalily emoce tak silné, že se v bistru nahlas rozvzlykala. Claru to šokovalo a zároveň vyděsilo. Nenápadně se rozhlédla kolem. Částečně doufala, že se nikdo nedívá, a částečně zoufale toužila po tom, aby je někdo sledoval a věděl, co dělat. Pak sama sobě položila jednoduchou otázku, kterou si s sebou nosila jako růženec. Co by dělala Jane? A hned měla odpověď. Jane by ji nechala vyplakat, nechala by ji kvílet. Klidně by ji nechala házet nádobím, kdyby to potřebovala. Jane by neutekla. A až by bouře pominula, Jane by byla u ní. Pak by Claru objala a utěšila ji, dala by jí najevo, že není sama. Nikdy. A tak Clara seděla, dívala se na ni a čekala. Znala agónii nicnedělání. Potom pláč pomalu ustal.

Clara s přehnaným klidem vstala. Vzala Jane do náruče a cítila, jak se do ní její staré tělo s praskáním skládá. Pak odříkala děkovnou modlitbičku za Boží milost. Za požehnání plakat a požehnání se na to dívat.

„Jane, kdybych věděla, že je to tak bolestivé, nikdy bych na tebe netlačila, abys svoje obrazy ukázala. Je mi to moc líto.“

„Ale ne, zlato,“ natáhla se k ní Jane přes stůl, u kterého teď už zas obě seděly, a vzala Claru za ruce. „Ty to nechápeš. Tohle nejsou slzy bolesti. Opravdu ne. Jen mě zaskočila ta radost.“ Jane se zahleděla do dáli a přikývla, jako by vedla ještě nějaký soukromý rozhovor. „Konečně.“

„A jak se ten tvůj obraz jmenuje?“

„Jarmareční neděle. Je na něm závěrečný průvod výročního trhu.“

A tak byla v pátek před Díkuvzdáním malba vyzdvižena na stojan ve Williamsburské galerii. Proti chladu a krutým živlům byla zabalena do voskovaného papíru a převázaná motouzem na kličku jako od dítěte. Peter Morrow pomalu, úzkostlivě vzal za uzlík a popotahoval za konce provázku, dokud se nerozvázal. Pak si starý motouz začal omotávat kolem dlaně, jako by navíjel pletací přízi. Clara by ho nejradši zardousila. Měla chuť zaječet, vyskočit ze židle a odstrčit ho stranou. Zahodit ten žalostný smotek provázku na zem, s ním možná rovnou i Petera, a servat voskovaný papír z plátna. Její tvář nabyla ještě poklidnějšího výrazu, ale oči se jí začaly valit z důlků.

Peter úhledně rozložil papír v jednom rohu, pak v druhém a rukou uhladil záhyby. Clara až do té chvíle netušila, že obdélník má tolik rohů. Cítila, jak se jí okraj židle zařezává do hýždí. Zbytek poroty, která se sešla, aby posoudila jednotlivé příspěvky, vypadal znuděně. Clara byla nervózní za ně za všechny.

Když byly veškeré záhyby konečně uhlazeny a papír se mohl sejmout, Peter se obrátil k ostatním čtyřem porotcům a před odhalením díla se chystal pronést krátkou řeč. Cítil, že by to mělo být něco stručného a vkusného. Trochu kontextu, trochu – vtom si všiml vypoulených očí ve fialovějící tváři své ženy a pochopil, že když je Clara v tomhle stavu, není už na řečnění čas.

Rychle se obrátil zpátky k malbě, strhl z ní hnědý papír a odhalil Jarmareční neděli.

Claře spadla čelist. Hlava jí prudce klesla dolů, jako by ji krk náhle neunesl. Oči se jí rozšířily a dech se zadrhl v plicích. Jako by na okamžik zemřela. Takže tohle je Jarmareční neděle. Vyrazila jí dech. Ostatní porotci to zjevně cítili stejně. Na půlkruhu tváří se v různých stupních intenzity odrážel nevěřící výraz. Dokonce i předsedkyně Elise Jacobová mlčela. Vlastně vypadala, jako by ji právě postihl infarkt.

Clara posuzování cizích prací nenáviděla, a tohle bylo zatím nejhorší. Celou cestu sem si spílala, že přesvědčila Jane, aby své vůbec první dílo představila veřejnosti právě na výstavě, kde ona sama zasedala v porotě. Bylo to její ego, nebo jen pouhá hloupost?

„Obraz se jmenuje Jarmareční neděle,“ četla Elise ze svých poznámek. „Přihlásila ho Jane Nealová z Three Pines, která Williamsburskou galerii podporuje už dlouhá léta, ale toto je její první příspěvek.“ Elise se rozhlédla kolem. „Nějaké komentáře?“

„Je nádherný,“ lhala Clara. Ostatní se na ni užasle podívali. Ze stojanu proti nim na ně shlíželo nezarámované plátno se snadno čitelným námětem. Koně vypadali jako koně, krávy byly krávy a všichni lidé se dali poznat – nejen jako lidé, ale jako konkrétní lidé z vesnice. Jenže to všechno byly schematické postavičky silně připomínající hůlkové panáčky a panenky, jaké kreslí malé děti. Vlastně byli lidé z obrazu o jeden vývojový stupeň výš. Ve válce mezi armádou hůlkových postaviček a lidí z Jarmareční neděle by ti z obrazu vyhráli, protože měli o něco víc svalů. A prstů. Ale bylo zjevné, že žijí jen ve dvou dimenzích. Clara se pokoušela nějak uchopit, na co se to dívá, a snažila se nesrovnávat s tím, co se nabízelo. Měla pocit, jako by hleděla na jeskynní malbu přenesenou na plátno. Kdyby neandrtálci měli výroční trhy, takhle nějak by asi vypadaly.

„Mon Dieu. Moje čtyřletá dcera to umí namalovat líp,“ prohlásil Henri Lariviere. Tohle srovnání se samo nabízelo. Henri býval kopáčem v kamenolomu, než objevil, že k němu kámen mluví. A on naslouchal. Potom už samozřejmě nebylo cesty zpět, i když jeho rodina toužila po dni, kdy místo obřích kamenných soch přinese domů alespoň minimální mzdu. Tvář měl širokou, hrubou a nevyzpytatelnou, stejně jako vždycky, ale jeho ruce mluvily za něj. Byly obrácené dlaněmi vzhůru v prostém, mnohoznačném gestu výzvy nebo kapitulace. Usilovně se snažil najít vhodná slova, protože věděl, že Jane se přátelí s mnoha členy poroty. „Je to hrozné.“ Zjevně tu snahu vzdal a vrátil se k pravdě. Buď to, anebo byl jeho popis ve srovnání s tím, co si doopravdy myslel, vlastně laskavý.

Janin obraz ukazoval v odvážných, jasných barvách přehlídku těsně před uzavřením jarmarku. Prasata se dala rozeznat od koz jen proto, že byla jasně červená. Děti vypadaly jako dospělí. Vlastně to nejsou děti, pomyslela si Clara, když se váhavě naklonila dopředu, jako by jí plátno mohlo uštědřit další ránu. Jsou to malí dospělí. Rozpoznala Oliviera a Gabriho, jak vedou modré králíčky. Na tribunách za přehlídkou sedělo obecenstvo, spousta lidí byla z profilu, dívali se jeden na druhého, nebo naopak seděli obrácení od sebe. Někteří, ale nebylo jich moc, hleděli přímo na Claru. Všichni měli na tvářích dokonalá červená kolečka, která – jak si Clara domyslela – měla představovat zdravou barvu. Bylo to hrozné.

„No, tohle je přinejmenším jednoduché,“ řekla Irenée Calfatová. „Zamítáme.“

Clara cítila, jak se jí z končetin odlévá teplo a cit.

Irenée Calfatová byla keramička. Z hroudy jílu dokázala vytvořit úžasné věci. Přišla na nový způsob glazování svých výtvorů, a nyní ji kvůli tomu vyhledávali hrnčíři z celého světa. Samozřejmě poté, co doputovali až do jejího ateliéru v St. Rémy a strávili s Bohyní bahna pět minut, pochopili, že udělali chybu. Irenée Calfatová byla ta nejsebestřednější a nejmalichernější osoba, jakou kdy země nosila.

Clara žasla nad tím, jak člověk, který naprosto postrádá normální lidské emoce, může vytvářet takové překrásné věci. Zatímco ty sama se pořád jen marně snažíš, zašeptal jí ohavný hlásek, který ji nikdy neopouštěl.

Přes okraj svého šálku se podívala na Petera. Měl na tváři nalepený kousek čokoládového dortíku. Clara si instinktivně přejela rukou po obličeji a samozřejmě si vetřela vlašský ořech do vlasů. Peter i s tím kusem čokolády na tváři vypadal úžasně. Klasicky krásný. Byl vysoký, s rameny širokými jako dřevorubec, žádný jemný umělec. Vlnité vlasy měl teď šedé, nosil brýle a koutky očí a hladce oholenou tvář mu brázdily vějířky vrásek. Ve svých padesáti a něco vypadal jako byznysmen, který si vyjel za dobrodružstvím. Téměř každé ráno se Clara vzbudila dřív, dívala se na něj, jak spí, a chtělo se jí vklouznout mu pod kůži, ovinout se kolem jeho srdce a držet ho v bezpečí.

Clařina hlava fungovala jako magnet na jídlo. Připadala si jako členka zábavné estrády, Carmen Mirandová s pečivem. Naproti tomu Peter byl vždycky bez poskvrnky. Mohlo by pršet bahno, a on by se stejně vrátil domů čistší, než odešel. Ovšem občas nastala chvíle, nádherná chvíle, kdy ho jeho přirozená aura zradila a kousek něčeho se mu přilepil na tvář. Clara věděla, že by mu to měla říct. Ale neřekla.

„Víte,“ začal Peter, a dokonce i Irenée se na něj podívala, „já myslím, že je to výborné.“

Irenée si odfrkla a střelila významným pohledem po Henrim, který ji ale ignoroval. Peter vyhledal očima Claru a chvíli ji sledoval, jako by byla prubířský kámen. Když Peter vešel do místnosti, vždycky po ní tak dlouho jezdil očima, dokud nenašel Claru. A pak se uvolnil. Vnější svět viděl vysokého distingovaného muže s neupravenou manželkou a divil se proč. Někteří, zejména Peterova matka, to považovali přímo za porušení přírodních zákonů. Jenže Clara představovala střed jeho vesmíru a všechno, co na něm bylo dobré, zdravé a šťastné. Když se na ni podíval, neviděl bujné, nezkrotné vlasy, vzdouvající se šaty a brýle s rohovinovými obroučkami z výprodeje. Ne. Viděl svůj bezpečný přístav. I když teď pochopitelně viděl i ořech v jejích vlasech, což ji dost dobře charakterizovalo. Instinktivně zvedl ruku a prohrábl si vlastní kštici, přičemž si shodil z tváře ten kousek dortíku.

„Co vidíš?“ zeptala se Elise Petera.

„Po pravdě řečeno nevím. Ale vím, že to musíme přijmout.“

Ta stručná odpověď nějak dodala jeho názoru na vážnosti.

„Je to risk,“ řekla Elise.

„Souhlasím,“ prohlásila Clara, „ale co se může stát tak hrozného? Přinejhorším si lidi budou myslet, že jsme udělali chybu. Stejně si to myslí vždycky.“

Elise uznale přikývla.

„Já vám řeknu, v čem je to riziko,“ ozvala se Irenée a z tónu jejího hlasu bylo jasné, že je všechny považuje za idioty. „Tohle je veřejně prospěšný spolek a finančně sotva vyjdeme. Naší jedinou devízou je naše hodnověrnost. Jakmile lidi začnou věřit, že přijímáme díla ne kvůli jejich hodnotě, ale kvůli tomu, že máme rádi jejich autora, protože je to náš kamarád, zničí nás to. V tom je to riziko. Nikdo nás nebude brát vážně. Umělci tu nebudou chtít vystavovat, budou se bát, aby si nezadali. Veřejnost sem přestane chodit, protože budou vědět, že uvidí jen blbosti jako –“ Slova ji zradila, a tak jen ukázala na plátno.

A pak to Clara spatřila. Byl to jen záblesk něčeho, co hlodalo na samém okraji jejího vědomí. Na kratičký okamžik se Jarmareční neděle zatetelila. Kousky se složily dohromady, a pak ten moment pominul. Clara si uvědomila, že na chvíli přestala dýchat, ale také jí došlo, že se tu dívá na skvostné umělecké dílo. Stejně jako Peter nevěděla jak nebo proč, ale v tu chvíli se svět, který se zdál být vzhůru nohama, vrátil na své místo. Věděla, že Jarmareční neděle je výjimečné dílo.

„Myslím, že ten obraz je víc než výborný. Podle mě je geniální,“ řekla.

„Prosím vás! Copak nevidíte, že to říká, jen aby podpořila svého manžela?“

„Irenée, tvůj názor jsme už slyšeli. Pokračuj, Claro,“ vložila se do debaty Elise. Henri se naklonil dopředu a židle pod ním zaskřípala.

Clara vstala a pomalu přešla k obrazu na stojanu. Zasáhl ji někde hluboko uvnitř, v místě vyhrazeném pro smutek a ztrátu, a to tak moc, že měla co dělat, aby se nerozplakala. Jak je to možné? ptala se sama sebe. Ty obrázky byly tak dětinské, tak prosté. Skoro hloupoučké, s tančícími husami a rozesmátými lidmi. Ale bylo tam ještě něco jiného. Něco, co nedokázala uchopit.

„Omlouvám se, je to trapné, ale vlastně to nedokážu vysvětlit,“ usmála se. Tváře jí hořely.

„Co kdybychom Jarmareční neděli odložili a podívali se na ostatní díla. Na konci se k ní vrátíme.“

Zbytek odpoledne proběhl celkem hladce. Když se znovu dostali k Jarmareční neděli, slunce se už sklánělo k západu a v místnosti se ochladilo. Všichni byli umordovaní a jen si přáli, aby už byl konec. Peter rozsvítil nad jejich hlavami bodové osvětlení a zvedl Janin obraz na stojan.

„D’accord. Změnil někdo názor ohledně Jarmareční neděle?“ zeptala se Elise.

Ticho.

„Takže to máme dva pro přijetí a dva proti,“ začala Elise tiše u Jarmareční neděle. Jane Nealovou znala od vidění, a to, co viděla, se jí líbilo. Odjakživa jí Jane připadala jako rozumná, laskavá a inteligentní žena. Jako člověk, se kterým chcete trávit čas. Jak to, že tahle žena namalovala takový fušerský, dětinský obraz? Ovšem… V tu chvíli se jí do hlavy vloudila nová myšlenka. Vlastně nebyla nijak originální ani pro Elise úplně neznámá, ale dnes nová byla.

„Jarmareční neděle je přijata. Bude se vystavovat spolu s ostatními uměleckými díly.“

Clara vyskočila tak nadšeně, až převrhla židli.

„Ale prosím vás,“ ucedila Irenée.

„Přesně! Obě jste teď výborně demonstrovaly můj důvod,“ usmála se Elise.

„Jaký důvod?“

„Těžko říct proč, ale Jarmareční neděle na nás všechny působí. Něco v nás vyvolává. Vztek,“ tady Elise pokynula Irenée, „zmatek,“ krátký, ale významný pohled na Henriho, který zlehka pokývl svou prošedivělou hlavou, „nebo…,“ pohled na Petera a Claru.

„Radost,“ doplnil Peter a v témže okamžiku řekla Clara: „Smutek.“ Podívali se jeden na druhého a rozesmáli se.

„Když se teď na ten obraz dívám, připadám si stejně jako Henri prostě zmatená. Pravda je, že nevím, jestli je Jarmareční neděle geniální příklad naivního malířství nebo žalostná mazanice příšerně netalentované a nesebekritické staré ženské. Je v tom napětí. A proto se musí stát součástí výstavy. Můžu vám zaručit, že lidi budou po vernisáži probírat po kavárnách právě tenhle obraz.“

„Hnus,“ řekla Ruth Zardová později toho večera, když opřená o svou hůl usrkávala skotskou. V předvečer Díkuvzdání se Peterovi a Clařini přátelé shromáždili v jejich obývacím pokoji kolem šeptajícího krbu k večeři.

Bylo to období klidu před útokem. Rodina a přátelé, ať už pozvaní nebo ne, se nazítří sjedou a zůstanou přes prodloužený sváteční víkend. Lesy budou plné lovců i výletníků, což není šťastná kombinace. Na místním hřišti se v sobotu bude pořádat tradiční fotbalový turnaj následovaný odpoledne zelinářským trhem, posledním zoufalým pokusem udat rajčata a cukety. Toho večera vzplane slavnostní oheň a naplní Three Pines lahodnou vůní hořícího dřeva a listí, podkreslenou podezřelým pachem gazpacha.

Three Pines není na žádné turistické mapě, na to leží příliš daleko od jakékoli hlavní, a dokonce i vedlejší silnice. Stejně jako magická Narnie bývá nacházena neočekávaně a s jistým stupněm překvapení, že se v tomhle údolí taková starobylá víska vůbec může skrývat. Kdokoli měl tolik štěstí, že vesnici jednou našel, obvykle sem nalezl cestu zas.

A Díkuvzdání na začátku října představovalo ideální dobu. Počasí bylo obvykle jasné a štiplavé, letní vůni floxů a starosvětských růží nahradilo pižmo podzimního listí, kouře ze dřeva a pečeného krocana.

Olivier a Gabri líčili události dnešního rána. Jejich vyprávění bylo natolik živé, že každý v útulném obývacím pokoji viděl přímo před sebou tři maskované kluky, jak ze záhonků lemujících náves nabírají plnými hrstmi kachní trus: kluci zvedají ruce, výkaly jim protékají mezi prsty a pak je vrhají na starou cihlovou budovu. Zanedlouho už trus odkapává z modrobílé markýzy s nápisem Campari a sjíždí po zdech. Cedule „Bistro“ je celá postříkaná. Ve chvilce je neposkvrněná tvář kavárny v srdci Three Pines nechutně špinavá, a nejen od kachních hovínek.

Vesnice je pošpiněna slovy, která plní zděšený vzduch. „Buzny! Teplouši! Úchylové! Déguelasse!“ ječí kluci.

Když Jane Oliviera a Gabriho poslouchala, vybavila si, jak se vynořila ze svého kamenného domečku naproti přes náves a spěchala přes ni, pak uviděla Oliviera a Gabriho vycházející z bistra. Kluci zařvali nadšením, zamířili na oba muže a začali házet trus po nich.

Jane zrychlila krok a jen si přála, aby její obtloustlé nohy byly delší. Pak spatřila, jak Olivier udělal něco neobyčejného. Zatímco kluci křičeli a nabírali plné hrsti výkalů, Olivier záměrně vzal Gabriho pomalu a něžně za ruku, chvíli ji podržel a pak si ji graciézně zvedl ke rtům. Výrostci na moment ztuhli. Omráčeně pozorovali, jak Olivier políbil Gabriho trusem poskvrněnou ruku svými trusem poskvrněnými rty. Zdálo se, že kluky ten akt lásky a vzdoru zmrazil na místě. Ale jen na chvíli. Nenávist zvítězila a zanedlouho svůj útok zdvojnásobili.

„Přestaňte!“ křikla na ně Jane rázně.

Paže se jim v instinktivní reakci na autoritativní hlas zastavily uprostřed hodu. Jako jeden se otočili a uviděli, že se na ně v květovaných šatech a žlutém propínacím svetru žene drobná Jane Nealová. Jeden z kluků, ten v oranžové kukle, zvedl ruku, aby hodil trus i po ní.

„Neopovažuj se, mladíku.“

Zaváhali na dost dlouho, aby se jim všem mohla Jane podívat do očí.

„Philippe Croft, Gus Hennessey, Claude LaPierre,“ řekla pomalu a zřetelně. To zapůsobilo. Kluci pustili, co měli v rukou, a dali se na útěk. Prolétli kolem Jane a začali se drápat nahoru do kopce. Ten v oranžové kukle se zasmál. Byl to tak odporný zvuk, že zastínil dokonce i ten trus. Jeden z chlapců se ohlédl, ostatní vletěli do něj a postrčili ho zpátky do kopce po rue du Moulin.

Stalo se to teprve ráno, a už se to zdálo jako sen.

„Byl to hnus,“ přisvědčil Gabri, když dosedl na jednu ze starých židlí, jejíž vybledlé polstrování se už stačilo ohřát od ohně. „Samozřejmě měli pravdu. Já jsem gay.“

„A pěkně úchylnej,“ prohlásil Olivier a položil ruku na opěrku Gabriho židle.

„Stal jsem se jedním z nejuznávanějších teploušů v Quebeku,“ parafrázoval Gabri Quentina Crispa. „Moje názory berou dech.“

Olivier se zasmál a Ruth přihodila do ohně další poleno.

„Dneska ráno jsi vypadal dost uznávaně,“ řekl na to Ben Hadley, Peterův nejlepší kamarád.

„Nechtěl jsi říct spíš zneuznaně?“

„Spíš jako holá řiť, to je fakt.“

V kuchyni zatím Clara vítala Myrnu Landersovou.

„Stůl vypadá nádherně,“ pochválila ji Myrna, svlékla si kabát a odhalila ostře fialový kaftan.

Clara se v duchu divila, jak vůbec mohla projít dveřmi.

Pak Myrna vytáhla svůj příspěvek k dnešnímu večeru – květinové aranžmá. „Kam to mám dát, dítě?“

Clara vyvalila oči. Stejně jako Myrna sama byly i její kytice obrovské, výstřední a překvapivé. Tahle obsahovala dubové a javorové větve, rákosí z říčky Bella Bella, která tekla za Myrniným knihkupectvím, větve z jabloně, na nichž stále viselo pár mcintoshů, a obrovskou spoustu bylin.

„Co je tohle?“

„Kde?“

„Tady, uprostřed.“

„Čabajka.“

„Klobása?“

„Mmhmm. A koukni sem,“ ukázala Myrna do spleti větví.

„Sebrané spisy W. H. Audena,“ četla Clara.

„Děláš si legraci.“

„To je pro chlapce.“

„A co je tam ještě dalšího?“ prohlížela si Clara obří aranžmá.

„Denzel Washington, ale neříkej to Gabrimu.“

Jane zatím v obývacím pokoji pokračovala ve vyprávění: „… a pak mi Gabri řekl: ‚Mám tvůj mulč. Přesně takhle ho vždycky nosila Vita Sackville-Westová.‘“

„Jsi pošuk,“ pošeptal Olivier Gabrimu do ucha.

Gabri po něm hodil výmluvným pohledem. „A nejsi snad rád?“

„Jak vám je?“ Z kuchyně se vynořila Myrna s Clarou v závěsu, a zatímco jí Peter naléval skotskou, objala Gabriho a Oliviera.

„Myslím, že to přežijeme.“ Olivier políbil Myrnu na obě tváře. „Spíš je asi překvapující, že se to nestalo dřív. Jak dlouho už tu jsme? Dvanáct let?“ Gabri s pusou plnou camembertu přikývl. „A tohle je poprvé, kdy se do nás někdo pustil. Když jsem byl ještě kluk, v Montrealu mě jako gaye napadla parta dospělých chlapů. To bylo vážně děsivé.“ Všichni ztichli. V pozadí Olivierova vyprávění bylo slyšet jen praskání a šepot plamenů.

„Mlátili do mě klackem. Je to zvláštní, ale když na to teď vzpomínám, tohle nebyla ta nejbolestivější část. Nejhorší nebyly ty škrábance a modřiny, ale než mě praštili, tak do mě jakože dloubali, víte?“ Jednou rukou bodl do vzduchu, aby ten pohyb napodobil. „Jako bych nebyl ani člověk.“

„To je nezbytný první krok,“ řekla na to Myrna. „Odlidšťují svou oběť. Vystihls to dobře.“ Mluvila ze zkušenosti. Než se přestěhovala do Three Pines, pracovala v Montrealu jako psycholožka. A protože byla černá, dobře znala ten pohled, kterým se na ni lidé dívali jako na kus nábytku.

Ruth se obrátila k Olivierovi a změnila téma: „Byla jsem ve sklepě a narazila jsem tam na pár věcí, které bys pro mě možná mohl prodat.“ Ruthin sklep byla její banka.

„Skvěle. A co?“

„Je tam nějaké červené sklo –“

„Paráda.“ Olivier barevné sklo zbožňoval. „Foukané?“

„Myslíš, že jsem pitomá? Jistěže je foukané.“

„A víš jistě, že už ho nechceš?“ Svých přátel se vždycky takhle ptal.

„Přestaň se mě na to ptát. Myslíš, že bych o tom začala, kdybych měla pochyby?“

„Neremcej!“

„Polib si.“

„No dobře, řekni mi víc,“ opáčil Olivier. Věci, které Ruth vytahovala ze sklepa, byly neuvěřitelné. Jako by tam měla okno do minulosti. Něco bylo jen harampádí, třeba staré rozbité kávovary a propálené toustovače, ale nad většinou věcí se tetelil blahem. Ten hamižný obchodník se starožitnostmi v něm, který tvořil mnohem větší část jeho fasády, než byl Olivier ochoten přiznat, byl celý vedle z toho, že má exkluzivní přístup k Ruthiným pokladům. Někdy o tom sklepě snil s otevřenýma očima.

A jestli ho Ruthin majetek vzrušoval, byl zcela jistě bez sebe touhou po Janině domě. Vraždil by, aby se mohl podívat za dveře vedoucí z kuchyně. Už sama její kuchyň by ve starožitnostech vydala za desítky tisíc dolarů.

Když poprvé přijel do Three Pines, po teatrálním naléhání ho málem rozložil na prvočinitele už jen pohled na linoleum na podlaze v Janině předsíni. A jestli předsíň byla muzeum a kuchyň svatyně, co pro všechno na světě mohlo být za ní? Olivier tu myšlenku zaplašil, protože věděl, že pravděpodobně by na něj čekalo zklamání. IKEA. A chlupatý koberec. Už dávno mu přestalo připadat divné, že Jane nikdy nikoho nepozvala za lítačky vedoucí do obývacího pokoje a dál.

„Pokud jde o ten mulč, Jane,“ řekl Gabri, když se se svým rozměrným břichem skláněl nad jednou z Peterových rozdělaných skládaček puzzle, „můžu ti ho dovézt zítra. Potřebuješ pomoct ostříhat zahradu?“

„Ne, už to mám skoro hotovo. Ale nejspíš je to letos naposledy. Nějak mě to už zmáhá.“ Gabrimu se ulevilo, že nemusí pomáhat. Se svou vlastní zahradou měl práce dost.

„Mám tam spoustu semenáčků topolovek,“ řekla na to Jane a umístila do obrázku kousek oblohy. „Jak se u tebe dařilo těm žlutým? Nevšimla jsem si jich.“

„Zasadil jsem je loni na podzim, ale nějak se jim u mě nelíbilo. Mohl bych dostat ještě nějaké? Můžu je vyměnit třeba za monardy.“

„Bože, jen to ne.“ Monardy byly cuketami světa květin. I ty zaujímaly významné místo na farmářském trhu a následně i u slavnostního ohně k Díkuvzdání, který pak vydával nasládlou bergamotovou vůni, takže to bylo cítit, jako by se ve všech domech v Three Pines vařil Earl Grey.

„Říkali jsme vám, co se stalo dneska odpoledne, potom, co jste všichni odešli?“ zeptal se Gabri svým divadelním hlasem, aby slova hladce vklouzla do všech uší v místnosti. „Zrovna jsme chystali hrášek na dnešní večer –,“ Clara protočila panenky a pošeptala Jane: „A nejspíš ztratili otvírák na konzervy,“ „– když vtom u dveří zazvonil zvonek, a tam stáli Matthew Croft a Phillipe.“

„Ne! A co se stalo?“

„Philippe zamumlal: ‚Omlouvám se za dnešní ráno. Je mi to líto.‘“

„A co jsi řekl ty?“ zeptala se Myrna.

„Dokaž to,“ odpověděl Olivier.

„To jsi neřekl,“ vypískla Clara, kterou to pobavilo a zároveň to na ni udělalo dojem.

„To jsem teda řekl. Nějak v té omluvě chyběla upřímnost. Bylo mu líto, že ho chytili, a taky toho, jaké to bude mít následky. Ale nevěřím, že ho mrzelo, co udělal.“

„Svědomí a zbabělost,“ prohlásila Clara.

„Co tím myslíš?“ zajímal se Ben.

„Oscar Wilde řekl, že svědomí a zbabělost je totéž. Dělat strašné věci nám nebrání naše svědomí, ale strach, že nás chytnou.“

„Zajímalo by mě, jestli je to pravda,“ řekla na to Jane.

„A co ty?“ zeptala se Myrna Clary.

„Jestli bych dělala strašné věci, kdyby mi to prošlo?“

„Třeba podváděla Petera,“ nadhodil Olivier. „Vyloupila banku. Nebo ještě líp, ukradla bys jinému umělci jeho dílo?“

„Ále, to je všechno pro dětičky,“ vypálila Ruth. „Co takhle kupříkladu vražda. Srazila bys někoho autem? Nebo ho otrávila nebo třeba hodila při jarním tání do řeky? Anebo,“ rozhlédla se kolem po lehce zaujatých tvářích, nasvícených teplým světlem z krbu, „bychom mohli založit požár a pak ty dotyčné nezachránit.“

„Koho myslíš tím ‚my‘, bílá ženo?“ otázala se Myrna.

„Po pravdě? Určitě, ale nevraždila bych.“ Clara se podívala na Ruth, která na ni jen spiklenecky mrkla.

„Představte si svět, kde můžete dělat úplně všechno. Cokoli. A projde vám to,“ rozvíjela téma dál Myrna. „Jaká je to moc. Koho by nezkazila?“

„Jane ne,“ opáčila Ruth s jistotou. „Ale vás ostatní?“ pokrčila rameny.

„A co tebe?“ zeptal se Olivier Ruth, víc než jen trochu rozezlený, že ho zařadili tam, kam podle svého tajného přesvědčení stejně patřil.

„Mě? Vždyť už mě znáš dost dobře, ne, Oliviere? Já bych byla ta nejhorší. Podváděla bych a kradla a všem bych vám udělala ze života peklo.“

„Větší než teď?“ zeptal se stále rozmrzelý Olivier.

„Už jsi na seznamu,“ opáčila Ruth. A Olivier si připomněl, že nejblíž policejní jednotce je tady sbor dobrovolných hasičů, jehož on je členem, ale náčelnicí je Ruth. Když vás Ruth Zardová poslala k požáru, šli jste. Byla děsivější než hořící dům.

„A co ty, Gabri?“ zeptala se Clara.

„Byly doby, kdy jsem byl natolik bez sebe, že bych i zabíjel. A možná bych to byl i udělal, kdybych věděl, že mi to projde.“

„A co tě tak rozběsnilo?“ otázala se Clara užasle.

„Zrada, vždycky a jenom zrada.“

„A co jsi s tím dělal?“ zajímala se Myrna.

„Šel jsem na terapii. A tam jsem potkal tady toho.“ Gabri se natáhl a poplácal Oliviera po ruce. „Myslím, že jsme k tomu terapeutovi chodili aspoň o rok delší dobu, než jsme museli, jen abychom se spolu mohli potkávat v čekárně.“

„No není to na hlavu?“ ozval se Olivier a odhrnul si z obličeje pramen řídnoucích dokonale blond vlasů. Měl je jako hedvábí a neustále mu padaly do očí, ať už na ně použil jakýkoli přípravek.

„Klidně si ze mě utahuj, jestli chceš, ale nic se neděje bezdůvodně,“ opáčil Gabri. „Žádná zrada, žádný vztek. Žádný vztek, žádná terapie. Žádná terapie, žádný Olivier. Žádný Olivier, žádný –“

„Stačí,“ zvedl Olivier ruce, jako že se vzdává.

„Matthewa Crofta jsem měla vždycky ráda,“ začala Jane.

„Učila jsi ho?“ zeptala se Clara.

„Už dávno. Od druhé do poslední třídy tady ve staré škole, než ji zavřeli.“

„Je to škoda, že ji zavřeli. Pořád si to myslím,“ odpověděl Ben.

„Bože můj, Bene, vždyť ta škola je zavřená už dvacet let. Už se přes to přenes.“ Tohle mohla říct jenom Ruth.

Když Myrna přišla do Three Pines, říkala si, jestli Ruth neprodělala mrtvici. Ze své praxe věděla, že oběti mrtvice někdy bývají impulzivní a špatně se kontrolují. Když se na to zeptala Clary, ta jí odpověděla, že jestli Ruth někdy prodělala mrtvici, muselo to být ještě v mámině břiše. Pokud věděla, Ruth taková byla odjakživa.

„Tak jak to, že ji všichni mají rádi?“ chtěla tehdy vědět Myrna.

Clara se zasmála a pokrčila rameny. „Víš, jsou dny, kdy se na to ptám i sama sebe. Jaká potvora tahle ženská umí být! Ale řekla bych, že ona za to stejně stojí.“

„Každopádně,“ zafuněl teď mírně nakvašeně Gabri, který na chvíli ztratil pozornost ostatních. „Philippe souhlasil, že si odpracuje patnáct hodin, bude brigádničit kolem bistra.“

„Vsadím se, že z toho neměl velkou radost,“ ozval se Peter a vstal.

„To si piš,“ opáčil Olivier s úšklebkem.

„Rád bych pronesl přípitek,“ řekl Gabri. „Na naše přátele, kteří dnes stáli při nás. Na naše přátele, kteří celé dopoledne strávili čištěním bistra.“ Byl to fenomén, kterého si Myrna všimla už dřív – schopnost některých lidí obrátit i strašnou událost v triumf. Přemýšlela o tom toho rána, kdy se s kachními hovínky za nehty na chvíli zastavila, aby se podívala na lidi, mladé i staré, kteří přiložili ruku k dílu. A ona byla jedna z nich. Znovu blahořečila dni, kdy se rozhodla opustit město a prodávat těmhle lidem knihy. Konečně byla doma. Pak jí před očima vytanul další obrázek, jeden z těch, který mezi aktivitami dnešního rána úplně zanikl. Obrázek Ruth, jak se opírá o hůl, odvrací se od ostatních, takže jen Myrna může vidět bolestný škleb, když si stará paní kleká na kolena, aby mohla mlčky drhnout. Celé dopoledne.

„Večeře je hotová,“ zavolal Peter.

„Výtečná, jako od maminky. Le Sieur?“ zeptala se Jane o několik minut později, když si strčila do pusy plnou vidličku hráškové kaše s omáčkou.

„Bien sûr. Od monsieur Béliveaua,“ přikývl Olivier.

„Bože můj,“ křikla Clara přes rozvrzaný borovicový stůl. „Vždyť je to hrášek z konzervy! Ze smíšeného zboží. A to si říkáš šéfkuchař!“

„Le Sieur je zlatý standard mezi hráškovými konzervami. Pokračuj takhle dál, a příští rok dostaneš něco neznačkového. Tady není žádná vděčnost,“ sděloval Olivier dramatickým šepotem Jane, „a ještě na Díkuvzdání. Hanba.“

Jedli při světle svíček všech tvarů a velikostí, mihotajícím se po celé kuchyni. Talíře měli plně naložené krocanem s kaštanovou nádivkou, kandovaným jamem, bramborami a hráškem a polité omáčkou. Všichni přinesli něco k jídlu, kromě Bena, který nevařil. Ale ten vzal láhve vína, což bylo ještě lepší. Šlo o pravidelnou sešlost a pro Petera a Claru byl tohle jediný způsob, jak uspořádat pro přátele večeři.

Olivier se naklonil k Myrně: „Ta tvoje dekorace je velkolepá, jako vždycky.“

„Díky. Vlastně je v ní pro vás dva něco schované.“

„Vážně?“ Do Gabriho jako když střelí. Jeho zavalité tělo na dlouhých nohou se přesunulo přes kuchyň ke květinovému aranžmá. Na rozdíl od Oliviera, který byl v jídle zdrženlivý, a dokonce vybíravý jako kočka, Gabri připomínal spíš bernardýna, i když většinou neslintal. Důkladně prozkoumal spletitou houštinu a pak vykřikl: „Přesně tohle jsem si vždycky přál.“ A vytáhl klobásu.

„Tohle ne, to je pro Claru.“ Všichni se na Claru vyplašeně podívali, zvlášť Peter. Olivier vypadal, že se mu ulevilo. Gabri sáhl dovnitř znovu a nedůvěřivě vytáhl tlustou knihu.

„Sebrané spisy W. H. Audena.“ Gabri se snažil, aby to neznělo moc zklamaně, ale nijak zvlášť velká ta snaha zase nebyla. „Toho neznám.“

„Tak to tě čeká zážitek, Gabri,“ ujistila ho Jane.

„Tak jo, už to nevydržím,“ ozvala se najednou Ruth a natáhla se přes stůl k Jane. „Přijala Williamsburská galerie tvůj obraz?“

„Ano.“

Jako by to slovo odjistilo v jejich židlích nějakou pružinu: všichni vyskočili na nohy a hnali se k Jane, která vstala a nadšeně přijímala jejich objetí. Zdálo se, že Jane září víc než kterákoli svíčka v místnosti. Clara zůstala na moment vzadu a celou scénu sledovala. Srdce se jí stáhlo, duši měla najednou lehčí a cítila, že má mimořádné štěstí, když může být součástí té chvíle.

„Velký umělec do svého díla vždycky vloží kus sebe,“ řekla Clara, když se všichni zase posadili.

„Má Jarmareční neděle nějaký zvláštní význam?“ zajímal se Ben.

„Ne ne, to by byl podvod. Na to si musíš přijít sám. Je to tam,“ obrátila se Jane s úsměvem na Bena. „Jsem si jistá, že na to přijdeš.“

„A proč se to jmenuje Jarmareční neděle?“ zeptal se.

„Je tam namalovaný výroční trh, závěrečná přehlídka.“ Jane vrhla na Bena významný pohled. Jeho matka, její kamarádka Timmer, toho odpoledne zemřela. Stalo se to teprve před měsícem? Celá vesnice byla na přehlídce kromě Timmer, která ve své posteli umírala na rakovinu, zatímco její syn Ben byl v Ottawě na aukci starožitností. Tu zprávu mu potom sdělili právě Clara a Peter. Na výraz jeho tváře, když mu Peter oznámil, že jeho matka zemřela, Clara nikdy nezapomene. Nebyl v ní smutek, dokonce ani bolest, jen čistě nevěřící výraz. Nebyl jediný.

„Ďábel se ničím nevymyká, je vždycky lidský, spí s námi v posteli a jí u našeho stolu,“ řekla Jane tiše, skoro pro sebe. „Auden,“ vysvětlila, a vyslala k ostatním úsměv, který zlomil to nečekané, nevysvětlitelné napětí.

„Mohl bych se tam prostě vloudit a podívat se na Jarmareční neděli před zahájením výstavy,“ řekl Ben.

Jane se zhluboka nadechla. „Ráda bych vás všechny po vernisáži pozvala na drink. V mém obývacím pokoji.“ Kdyby řekla: „A budu přitom úplně nahá,“ nemohlo by je to překvapit víc. „Mám pro vás malé překvapení.“

„Není možná!“ prohlásila Ruth.

S břichem plným krocana a dýňového koláče, portského a espressa se unavení hosté vraceli domů. Světla jejich baterek poskakovala jako obří světlušky. Jane políbila Petera a Claru na dobrou noc. Bylo to příjemné a ničím výjimečné předčasné Díkuvzdání strávené s přáteli. Clara sledovala Jane, jak se proplétá po klikaté stezce mezi stromy, které rostly mezi jejich domy. Ještě dlouho potom, co Jane zmizela z dohledu, bylo vidět světlo její baterky – jasné bílé světlo jako z Diogenovy lampy. Až když Clara uslyšela radostný štěkot Janiny fenky Lucy, zavřela tiše dveře. Jane byla doma. V bezpečí.

dvě

A rmand Gamache přijal ten hovor v neděli na Díkuvzdá-
ní, právě když odcházel ze svého montrealského bytu. Jeho žena Reine-Marie už seděla v autě a jediným důvodem, proč stále ještě nevyrazil na křtiny své praneteře, byla náhlá potřeba navštívit toaletu.

„Oui, allô?“

„Monsieur l’Inspecteur?“ ozval se zdvořilý mladý hlas na druhém konci linky. „Tady je agentka Nicholová. Komisař mě požádal, abych vám zavolala. Máme tu vraždu.“

I po desetiletích strávených v Sûreté du Québec, většinu z nich v oddělení vražd, v něm ta slova vyvolávala mrazení. „Kde?“ To už sahal po zápisníku a peru, které ležely vedle každého telefonu v jejich bytě.

„Ve vesnici v Eastern Townships. Three Pines. Můžu vás vyzvednout za čtvrt hodiny.“

„Zavraždil jsi toho člověka?“ zeptala se svého manžela Reine-Marie, když jí Armand sdělil, že se dvouhodinového obřadu na tvrdých lavicích v cizím kostele nezúčastní.

„Jestli jsem to udělal, přijdu na to. Chceš jet se mnou?“

„Co bys dělal, kdybych řekla ano?“

„Měl bych radost,“ odpověděl po pravdě. Ani po dvaatřiceti letech manželství neměl Reine-Marie nikdy dost. Věděl, že kdyby se k němu připojila při vyšetřování vraždy, chovala by se vhodně a přiměřeně situaci. Podle všeho vždycky věděla, co je správné udělat. Nikdy žádné drama, žádný zmatek. Důvěřoval jí.

A opět udělala správnou věc, když jeho pozvání odmítla.

„Prostě jim řeknu, že ses zase opil,“ odpověděla, když se jí zeptal, jestli její rodina nebude zklamaná, že nepřijel.

„Neříkalas jim, že jsem na léčení, když jsem posledně zmeškal rodinnou sešlost?“

„No, myslím, že to nemělo kýžený účinek.“

„To je pro tebe opravdu smutné.“

„Jsem mučednicí svého manželství,“ opáčila Reine-Marie, když si přesedla na sedadlo řidiče. „Dej na sebe pozor, drahý,“ řekla mu na rozloučenou.

„Dám, mon coeur.“ Vrátil se zpátky do své pracovny v jejich bytě v prvním patře a zahleděl se na obrovskou mapu Quebeku, kterou měl pověšenou na zdi. Prstem jel z Montrealu k Eastern Thownships a zastavil se u hranice se Spojenými státy.

„Three Pines… Three Pines,“ opakoval si, jak se snažil ves najít. „Nemůže se to jmenovat nějak jinak?“ ptal se sám sebe, protože se mu poprvé stalo, že by na své podrobné mapě nedokázal něco nalézt. „Že by ‚Trois Pins‘?“ Ne, nic tam nebylo. Ale nedělal si starosti – najít tu vesnici byl úkol Nicholové. Přecházel po rozlehlém bytě, který si v montrealské čtvrti Outremont koupili, když se narodily děti, a přestože se už dávno odstěhovaly a měly své vlastní rodiny, nikdy mu nepřipadal prázdný. Stačilo ho sdílet s Reine-Marie. Na pianu stály fotografie a police přetékaly knihami – důkaz dobře prožitého života. Reine-Marie chtěla pověsit i jeho vyznamenání, ale to laskavě odmítl. Pokaždé když ve skříni ve své pracovně narazil na zarámovaná vyznamenání, nevybavila se mu formální ceremonie v Sûreté, ale tváře mrtvých i živých, kteří po těch zemřelých zůstali. Ne. Ti neměli na stěnách jeho domova místo. Navíc teď, od Arnotova případu, byl se všemi vyznamenáními konec. Stejně pro něj největší vyznamenání představovala vlastní rodina.

Agentka Yvette Nicholová lítala po bytě a hledala peněženku.

„No tak, tati, určitě jsi ji někde viděl,“ zaprosila, zatímco sledovala nemilosrdný pohyb ručiček na ciferníku hodin.

Její otec měl pocit, jako by ho přimrazili na místě. Její peněženku viděl. Předtím ji vzal a zasunul do ní dvacetidolarovku. Byla to taková malá hra, kterou spolu hráli. On jí dával peníze navíc a ona předstírala, že o tom neví, i když pak tu a tam, když přišel z noční šichty v pivovaru, našel v ledničce banánek se šlehačkou a u něj na cedulce své jméno, psané jejím zřetelným, téměř dětským rukopisem.

„Tvůj strýček David měl příležitost stát se policistou, ale pohořel,“ řekl jí otec a potřásal přitom hlavou. „Hanba mu. A víš, co se stane s poraženými?“

„Přijdou o život.“ Yvette znala správnou odpověď. Rodinnou historii slýchala už od chvíle, kdy jí narostly uši.

Líbilo se jí to.

„Je to pro mě čest.“