POSLEDNÍ LÉTO

Copyright © Dorota Ambrožová, 2024

Cover © Tereza Ščerbová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9884-9

Je mi patnáct. Sedím v koruně mohutné třešně, která nám roste před domem, a čekám na doktora. Dostala jsem za úkol očesat košík, ale seru na to. Třešně si strkám do pusy a pecky vyplivuju pod sebe na chodník. Už jich tam je pěkná vrstva. Dřív nebo později se můj doktor objeví na konci ulice. Půjde rozvážně, ale svižně, prostě přesně akorát, tak jak chodí jenom on. Nejdřív si mě nevšimne, ale až se přiblíží, pecky zprudka letící vzduchem na chodník už nepůjde přehlédnout. Zvedne hlavu a usměje se na mě. Něco prohodí. Nevím co, něco banálního. On se takhle usmívá na všechny, nepoznám, jestli ho seru, nebo jsem mu jedno. Dřív jsem si myslela, že se mu líbím, když se na mě takhle usmívá. Dnes už si to nemyslím. Usmívá se takhle totiž na všechny. Nechci, aby se takhle usmíval na všechny. Je vedro, konec června. Škola se ještě každý den ráno otevírá, ale už neděláme vůbec nic. Chodíme tam jen tak, pro forma. Aby se to doklepalo až ke třicátému svátku. Známky jsou uzavřené, dopadla jsem docela dobře. Máma řekne, že jsem se mohla snažit víc, ona to řekne vždycky, ale mě to nezajímá.

Z třešní už mě brzo začne bolet břicho, cítím to, ale nemůžu se přestat cpát. Když se doktor konečně objeví na konci ulice, není sám. Anna má letní šaty, asi jí to sluší, co já vím. Doktor má slamák. Ty vole, on má fakt slamák!

Trošku se rozesměju a na bradu mi vyteče pramínek červené šťávy. Rychle ji setřu a uklidním se. Kšiltovku si narazím víc do očí a kraťoučké bolerko si povytáhnu nahoru, ať má doktor pěknej výhled, až ke mně nahoru zvedne svoje pomněnkově modrý oči.

Pořád se blíží, přesně tou rychlostí, kterou jsem předpovídala – už ho mám nastudovanýho –, ale ještě mě nevidí. Pecky plivu jako o život, jednu za druhou, ratatatata, ale oni si o něčem vykládají a nevidí to. Všimnou si toho až úplně na poslední chvíli, kdy už si myslím, že doktorovi budu muset jednu plivnout na ten slamák, aby se vůbec podíval.

Nakonec zvedne ruku a zastaví Annu, jako by měl strach, že do té salvy vleze. Podívá se nahoru – usměje se na mě. Podívá se i Anna, taky se usměje, i když míň. Doktor přejede očima tu spoušť u svých nohou a je mu jasné, v jakém nebezpečí se ocitli. Znovu se podívá na mě a pořád se usmívá.

Necháš nás projít, ptá se pobaveně, zatímco já se rozvaluju na větvi a schválně váhám s odpovědí. V puse převaluju nastřádanou munici a doufám, že doktor vidí pod bolerkem oba moje dospělý poklady, pevný a hedvábný, ale zdá se mi, že je vidí spíš Anna, což teda rozhodně nechci. Ležérním gestem naznačím, že cesta je volná, a oni přehopkají peckami posetý úsek. Připadá mi, že Anna z toho dělá vědu, ale má páskové sandálky s úplně tenkou podrážkou, možná ji to do těch chodidel fakt tlačí. Možná že je princezna a tlačil by ji i hrášek pod náloží prachových polštářů, ale to si potom nemá brát páskový sandály.

Odemknou branku a zmizí v sousední zahradě. Ještě je vidím, jak stoupají po kamenných schodech k bočnímu vchodu – vždycky chodí bočním vchodem, nevím proč. A pak mi zmizí uvnitř. Už se za mnou vůbec neotočí.

Natrhám si plnou pusu třešní a žvejkám. Nemá to už vůbec žádnou chuť, tak to celý vyplivnu, prostě úplně celý, tak jak to je, to kydnu doprostřed chodníku mezi miliardu pecek. Červenej podrcenej koláč tam leží smíchanej s mýma slinama, protože už mi prostě nechutnal. Vypadá to hnusně, tak radši beru prázdnej košík a dekuju se dřív, než mi někdo stačí vynadat.

Annu si doktor začal vodit asi před dvěma roky, nevím přesně. Nejdřív jenom občas. Namátkou se objevili na ulici, rychle mizeli na jednu nebo druhou stranu. Pak se to stávalo častěji a častěji, až se nakonec Anna začala objevovat v okolí i sama a mně bylo jasný, že už u něj bydlí. Nejdřív mě to sejmulo. Aby bylo jasno, já si doktora vezmu. Mám to naplánovaný od doby, kdy jsem o podobných věcech vůbec začala přemýšlet. Je o osmnáct let starší než já. Když jsem se narodila a sála své první mléko, on sál své první pivo. Kdo si ale myslí, že tohle je nějaká překážka, je dement. Tímto prohlášením jsem mezi dementy zahrnula vlastní mámu, babičku, všechny učitele a učitelky (i ty oblíbený), nejlepší kámošku Radku a spoustu dalších. Ne že by snad věděli, jaké mám s doktorem plány, ale to se na lidech pozná, jestli si tohle myslí, nebo ne.

Když jsem je spolu viděla poprvé, bylo léto, asi prázdniny, protože bylo hodně pozdě v noci a já se schovávala na bočním balkóně a kouřila cigaretu. Ulice byla prázdná. V naší ulici se v noci nikdy nikdo nepoflakuje, a když se někdo náhodou vrací domů v dobré náladě, špitá si a chichotá se přesně tak decentně a potichu, jako to dělali oni dva. Dívala jsem se, jak se v oranžovém světle pouličních lamp motají po chodníku, hihňají se a cukrují. Doktor ji držel kolem ramen, beztak měla zase šaty a pitomý sandálky. Byla jsem úplně konsternovaná, zapomněla jsem na to cigáro a vypadlo mi z ruky. Sledovala jsem je, dokud se nedomotali k brance a po schodech k bočnímu vchodu. Pak se uvnitř rozsvítilo. Čekala jsem, že uvidím alespoň líbající se siluety, ale neviděla jsem nic. Půl hodiny jsem civěla na rozsvícené okno zakryté roletou, až se nakonec jednoduše zhaslo a bylo po všem. Třesoucími se prsty jsem si zapálila další cigaretu a svět se mi zhroutil. Tři dny jsem nevylezla z postele. Máma si myslela, že jsem nemocná. Otravovala mě s ovocem, tak jsem jí řekla, že mě bolí břicho, to mě pak zase otravovala s piškotama a černým čajem. Po třech dnech jsem se otřepala a rozhodla jsem se hodit Annu za hlavu. Doktora si vezmu já, nějaká Anna mi může být u prdele.

Dělala jsem všechno jako dřív a po očku jsem sledovala, jak se to u sousedů vyvíjí. Vyvíjelo se to špatně. Jak už jsem říkala, byli spolu čím dál častěji a jednoho dne jsem pochopila, že se k němu nastěhovala. I nad tím jsem nakonec dokázala mávnout rukou. Moje víra v naše zaslíbení byla neotřesitelná. Anna představovala jen přestupní stanici. Krátkou zacházku na společné cestě. Byla doktorovým rozptýlením v době mého odcházejícího dětství. Anna nebyla důležitá.

Je začátek prázdnin, odjíždím s našima k moři. Apartmán máme přímo na pobřeží. Každý den vyspávám do desíti, otec mezitím nakoupí snídani a máma si čte knihy a časopisy. Dovalila toho nejmíň tunu. V téměř poledním vedru snídáme na stinné terase bílé pečivo bez chuti, kávu, čaj a nektarinky. Na pláž se obvykle nedostanu před druhou. Musím se učesat, vyčistit si pleť, natřít se opalovacím krémem, upravit si manikúru, vybrat plavky a ladící šaty, zabalit tašku. Doma s tím takové cavyky nedělám, ale tady mi to najednou připadá důležité. Prohlížím se v zrcadle a představuju si, že mě takhle vidí doktor. Úsporné plavky odhalují pěknou kulatinu zadku. Dvě pevná prsa se rýsují na hrudníku. Připadá mi, že už se moc neměním, že už jsem hotová. A jsem spokojená. Na pláž dokráčím krokem Kleopatry, a když si najdu pohodlné místo daleko od rodičů, roztáhnu si osušku, nasadím si sluneční brýle a opaluju se. V pravidelných intervalech se otáčím z břicha na záda a ze zad na břicho, a když už se vedro nedá vydržet, krátce se smočím ve vodě. Večer v zrcadle důkladně studuju své opálení, dokud není čas obléknout si další šaty a vyrazit ven na pozdní večeři. Proužky bílé kůže, které zůstávají na místech, kde se musím zakrývat plavkami, mě rozčilují. Plavky si při ležení na pláži roluju do čím dál užších proužků. Rozvazuju si šňůrky a uklízím je na stranu. Jednoho dne se odhodlám a odložím vrchní díl. Netrvá dlouho a dorazí otec. Sykne na mě, ať se obleču. Dělám, že ho neslyším. Mám sluneční brýle a sluchátka v uších. Zkusí to ještě jednou a přidá nějakou výhrůžku. Snaží se být diskrétní. Pláž je plná Čechů, nestojí o rozruch. Začne mě neohrabaně oblékat sám, odeženu mu ruce. Zuří. Přichází máma a říká mu, ať mě nechá, že už jsem velká. No právě, procedí on. Tlumeně se hádají. Nakonec nás otec donutí odejít mezi nedaleké olivovníky, tak se hádáme tam. Hádáme se všichni ještě večer. Schválně si vezmu úplně krátké šortky, které mi odhalují polovinu zadku, a lem trička si zavážu nad pupíkem na uzel. Procházíme mlčky rušnou večerní promenádou. Máma dělá, jako že se nic neděje, a studuje jídelní lístky restaurací. Otec zuří. Druhý den vrchní díl plavek pro jistotu nechávám doma a takhle to doklepeme až do konce dovolené. Jsem krásně opálená a těším se na doktora.

Když se vrátíme, doktor není doma. Ať dělám co dělám, ani jednou ho v sousední zahradě nezahlídnu. Asi taky odjel na dovolenou. Prázdniny v hajzlu. Flákám se na balkóně, na třešni a občas se vyvaluju na dece vzadu na zahradě, abych si udržela to středomořské opálení. Máma mě nutí jet na nějakej pošahanej tábor. Kategoricky prohlašuju, že nikam nejedu. Nakonec mě přinutí, takže dřív než se stačí doktor vrátit, odjíždím s kufrem do smradlavé chatky se špinavým bazénem. Myslím, že za tyhle prázdninový potíže mám plný právo strčit rodiče do eldéenky.

Po prázdninách nastupuju na gympl. Dostala jsem se i na uměleckou střední do cizího města, ale ve své situaci jsem tam pochopitelně nemohla odjet. Když jsem rodičům řekla, že tam nenastoupím, byli šťastní a máma řekla, že se jí ulevilo. Ono totiž ukreslit si ruce k smrti na základní umělecké škole Miloslava Stibora je v pořádku, žádoucí a roztomilé, ale jen do určitého věku.

Doktorovo zmizení mě začíná znervózňovat. Nesvítí se u nich už skoro měsíc a půl, tak mě napadne, že se mohli přestěhovat. Nenápadně to nadhodím jednou u večeře. Máma bezmyšlenkovitě napichuje salát a jako vždy u toho listuje nekonečným časopisem. Ujistí mě, aniž by zvedla hlavu, že doktora odvedle vynesou až nohama napřed. Nevím, kde tu jistotu bere, ale zní přesvědčivě, takže se uklidním. Možná jsme se prostě míjeli, jak jsem měla všechny ty prázdninový potíže.

Nová škola je pojeb. Všichni jsou tam hrozně chytrý, nebo si na to alespoň hrajou. I učitelé. Když člověk řekne něco špatně, je za blbečka. Serou mě tam. Ze začátku jsem v totálním stresu. Nad každou otázkou se bleskově zamýšlím a snažím se vydolovat odpověď, co zaboduje. A vždycky když se v těch dvou vteřinách, co jsou přípustný mezi otázkou a odpovědí, snažím vyhecovat k nějakýmu intelektuálnímu výkonu, tak se mi to v hlavě úplně blokne a já mám pusto prázdno. Neposkládám ani tu nejubožejší větu. Neposkládám ani sebe, natož myšlenku, takže ve finále odpovídám hovna a sklízím výsměch i uznání, to podle toho. Chvíli to trvá, ale nakonec se z té studené sprchy oklepu. S postupem času, jak už to celý není tak nový a žhavý, první dojmy jsou hotový, lidi zaškatulkovaný, trošku se to zklidní, zklidním se i já a získám potřebnej nadhled. A panebože, v tu chvíli, v tu chvíli to začne být prostě jenom strašně směšný. Je to taková hra. V duchu jí říkám Jsem lepší?. Docela dobře chápu, že ji hrajou moji spolužáci, ale ti dospělí před tabulí, co se úplně dobrovolně zapojujou taky, tak ti mi, prosím pěkně, den co den, zas a znova vyrážejí dech. Nechápu, jakej elixír vlastního uspokojení se z nás snaží vymáčknout, ale já jsem teda rozhodnutá nedat ani kapku.

Stojím trošku bezprizorně uprostřed místnosti v kabinetu naší třídní, ona sedí za stolem. Čeká nás společná konzultace na téma, jak si zvykáme na nové škole. Jestli je všechno v pořádku a tak podobně. Třídní je starší ženská, nosí dlouhý rozpuštěný vlasy do půlky zad, pohybuje se v takových svižných křivkách a ty vlasy se jí nepatrně nadnáší jako nějaká hutná plachetka, vlevo i vpravo, podle toho, jestli se zrovna obloukem natáčí k tabuli, nebo ke svým poznámkám na katedře. Zatím nevím, co si o ní myslím. Má rentgenové oči, nenechá se rušit, je stručná a nekompromisní. Když nakráčím do kabinetu, nejdřív si mě chvíli měří pohledem a pak říká, Hamplová, budeme bojovat? Tak se ptám, o co jde, a ona na to, že sice ještě neměla tu čest, ale pár kolegů už si prý stihlo postěžovat, že nespolupracuju, tak jestli bych k tomu chtěla něco říct. Tak říkám, že jsem připravená spolupracovat pokaždé, když to bude dávat jenom trošičku smysl, a ona na to, výborně a ať prý nechám otázku smyslu v rukách svých profesorů. Servírují vám to nejlepší, co dokážou, dodává. A já na to, no právě. A ona se zamračí a s povzdechem konstatuje, že teda budeme bojovat, a posílá mě pryč. Skoro mě to mrzí, klidně bych tu debatu ještě rozvedla, ale ona evidentně nemá chuť, tak se nechci vnucovat. Radka ji cestou domů rozebírá, že je docela sympatická, ale že by si měla něco udělat s těma vlasama. Já radši neříkám nic. S Radkou se známe od první třídy, bydlíme dvě ulice od sebe, proseděly jsme spolu základku a teď strávíme další čtyři roky společně na střední. Ještě tak loni byl tohle můj sen. I kvůli Radce jsem se nakonec rozhodla pro gympl, ale co jsme tam v září vkročily, nemůžu se zbavit pocitu, že někde něco přecvaklo. Co je mi proboha do vlasů naší třídní?

U doktora se po večerech začne zase svítit. Když si osvětlené rolety naproti mého pokoje všimnu poprvé, roztancuju se chodbou, vletím do kuchyně, kde máma chystá večeři, a dám jí pusu na tvář. Máma nechápe. Spěchám ze školy, do tmy se motám po zahradě a doufám, že ho potkám. První, koho se mi podaří na ulici zahlídnout, je Anna. Vypadá divně. Má břicho.

To je další rána do mýho už tak rozervanýho srdce. A tentokrát je to větší rána, než jakou mi zasadila svým zjevením po doktorově boku. Dobře si uvědomuju, že dítě není jen tak. S Annou ho pojila jenom vzájemná sympatie, byla tady z jeho rozhodnutí. S děckem je to mnohem hlubší. Fyzický. Děcko se nedá rozhodnout nebo rozmyslet. Navždycky už bude jeho zploditelem. Půlku ingrediencí k jeho vzniku dodal on sám, ze svého těla. Tohle už mu odpářu těžko, to je mi jasný.

Kouřím v posteli. Je mi úplně jedno, že z toho bude virvál. Je mi to dokonale jedno a nemám sílu jít se schovat na balkón. Moje životní láska bude mít dítě s jinou ženou. Ve škole to stojí za hovno. Za chvíli přijde máma a prohodí mě oknem. Všechno se to sere. Trošku se rozbrečím.

Další měsíc ani jednoho ze sousedů nezahlídnu. Stmívá se čím dál dřív, celé dny trčím ve škole, a jakmile vytáhnu paty, máma mě pořád hlídá. Udělala scénu, za kterou by se nemusely stydět ani Kardashianky. Obrátila vzhůru nohama všechny moje věci. Odnesla tři krabičky a stopla kapesné. Teď mě hlídá na každém kroku, podezřívá mě, že si cigarety obstarávám nějak jinak. Jak asi?

Školní chodby nabízejí mraky nových tváří. Spolužačky se můžou z těch nových kluků úplně zbláznit, hlavně z těch starších, naši spolužáci jim připadají ušmudlaní a trapní. Mně přijdou trapní všichni. Jsme jak čerstvé maso na pultu samoobsluhy. Okukují nás na chodbách a je vidět, jak je svrbí prsty. I o mě je zájem. Jsem už dost vyspělá, divoká a drzá, tudíž viditelná. Brzo se o mně roznese, že i nedostupná. Oproti doktorovi jsou všichni nuly. Vůbec nedokážu říct, proč mě zrovna on tak fascinuje. Je můj pravej opak. Diskrétní, usměvavý, nekonfliktní, zastydlý v jakési době, kdy se nosily slamáky a ženám se říkalo madame. Nechápu, proč mě nepřitahují pankáči s vysokýma koženýma botama, pokérovaní rapeři nebo pečlivě vystajlovaní skejťáci. Máme jich plnou školu, ale jsou pro mě jak vzduch. Jedinej kluk, o kterýho na chvíli zavadím pohledem, je shrbenej čtvrťák s brýlema, pletenou čepicí a knížkou v ruce. Nechápu to. Čím míň mě ty lokální školní hvězdičky zajímají, tím víc se oblíkám tak, abych zajímala já je. Navzdory začínající zimě nosím ty nejkratší šortky a bundu nad pupík. Koupím si vysoký kovbojský boty a síťovaný punčochy. Začnu nosit černé krajkové prádlo s množstvím různých šňůrek, které mi obmotávají hrudník, krk a spletitě se křižují na zádech. Všechno to vystavuju v hlubokých výstřizích na zádech i na břiše. Učitelé mě několikrát žádají, abych se přestala oblékat tak vyzývavě, a otec šílí.

Skamarádíme se s brejlounem. Nebo spíš já ho přiměju skamarádit se se mnou. Je z toho nejdřív úplně vykulenej. Přijdu za ním na chodbě o přestávce, opřu se vedle něj a ptám se, co čte. Během vteřiny mi hoří prdel, tak se zase rychle odlepím a koukám na něj, jak si s klidem vypaluje díru do kalhot. Taky na mě kouká, trošku vyděšeně, a pak beze slova sklopí obálku, abych si mohla přečíst název. Satanské verše. Cool, říkám já a dodávám, že bych se hodila na obálku. Mám síťované punčochy, glády, krátkou plisovanou sukni a kočičí oči. Musela jsem kvůli tomu make-upu začít vstávat dřív, což mi teda moc nejde, a často chodím pozdě, ale bez koutků protažených do špičky už z domu prostě nejdu. Brejloun nevypadá, že by chtěl něco říct, a zdá se mi, že ho ruším, tak se zeptám, jestli bych si mohla číst s ním. Beze slova přistrčí knížku blíž ke mně. Levituju nad topením a louskám s ním psaní o nějakém Saládínovi, co se chce stát hercem, a jeho otec nesouhlasí. Má to příchuť pohádek tisíce a jedné noci a moc tomu nerozumím, ale líbí se mi, jak si legračně nadávají. Zvoní a on se hned balí a chce mi utéct, ale já se ho stihnu zeptat, jestli by mi to povyprávěl, až to dočte, a on říká, tak přijď zítra, a to teda čumím, protože je to pořádná bichle a on je skoro na začátku.

Ukáže se, že už přečetl národní knihovnu. Potkáváme se o přestávkách na chodbě a on mi vždycky převypráví děj a nepřeháním, je to skoro knížka za den. Ptá se mě, jestli si něco nechci taky přečíst, a já říkám, že ne, že mi stačí ty příběhy. A on na to, že ty příběhy jsou jen malá část těch knih. Navíc to můžu dezinterpretovat, dodává, je to trošku nefér vůči těm autorům. A já opáčím, že mě nezajímají ti autoři, že mě zajímá on, načež se regulérně začervená. To jsem si taky myslela, že se děje jenom v románech. Vzápětí zvoní, takže okamžitě koukám na jeho záda, jak houpavě mizí na druhé straně chodby, a přijdu pozdě na zemák.

Scházíme se o velké přestávce. Sedíme na topení. Už jsem si zvykla na rozpálenej zadek a poslouchám. Kolem nás proudí škola, všichni někam důležitě pospíchají. Na záchod nebo do bufetu nebo se jen protivně hihňat do rohu s tou nebo s jinou partou. Po očku nás sledují. Jednou kolem táhne Radka s bandou našeptávaček a zastaví se u nás. Ptá se, jestli jdu s nimi na záchod, a naznačí cigaretu, nebo tady budu raději s tímhletím. Říká s tímhletím, a přitom se před ním nakrucuje. Brejloun je o tři roky starší, každá starší trofej se počítá. Pošlu ji do háje a pak se nějakou dobu nebavíme. Jsme divná dvojka a terč mnoha trapných vtipů. Jen učitelé jsou rádi, doufají, že na mě bude mít dobrý vliv.

Poprvé sněží. Sedím u okna a dlouho pozoruju vločky za oknem. Jsou obrovský, rozpažený a pomalý. Dosedají na parapety sousedovy vily a podtrhávají okna tlustou bílou linkou. Obtáhnou římsu, olemují střechu. Je to pěkný. Natáhnu si boty a jdu ven, jen tak bez bundy. Chci si nějakou vločku pořádně prohlédnout, ale v dlani se mi okamžitě rozpouští. Vracím se domů pro rukavice a ve dveřích se srazím s mámou. Jsem celá zasněžená, mám sníh ve vlasech, na ramenou a našlapala jsem na schodech. Máma hysterčí, že se mám oblíct, a než jdu domů, tak se mám oprášit. Neposlouchám ji. Beru rukavice a jdu ven. Na pogumovaných dlaních vločky chvíli drží, studuju jejich složité tvary. Každá je úplně jiná. Máma na mě křičí z patra a hází dolů bundu a kulicha. Zapomenu to tam, přísahám, že zapomenu, ale samozřejmě poslouchám, že jsem to udělala naschvál. Doma zkouším vločky namalovat, a pane jo, to je teda skoro nemožný. Jak mi to nejde, tak mě to rychle přestane bavit a jdu si raději vyrobit kostým. Jedna holka ze druháku pořádá mikulášskou party. Beru si korzet, podvazky a boty na vysokém podpatku. Jsem čertice. Svítící rohy mi blikají mezi černými kadeřemi chemlonové paruky. Většina pohledů, které mě provázejí, když procházím moderním bytem jejích rodičů, má příchuť nadutého úsměšku. Už jsem se okoukala. Kdybych se převlékla za anděla se svatozáří, měli by oči navrch hlavy. Radka – anděl na mě mává z kouta, kde postává v hloučku spolužaček, a naznačuje mi, ať jdu za nimi, ale mně se nechce. Jsem si jistá, že mě vůbec nezajímá, co se tam řeší, ať už je to cokoliv. Ono to totiž podle mě nezajímá ani ty holky, co tam stojí, protože kvůli tomuhle přece nepřišly. Tohle je jen úvodní taneček. Důstojné přežívání trapného začátku, dokud se kolektiv neuvolní a přes odložené zábrany nezačne proudit zábava. Navíc je to celé trošku trapné, všichni ti podomácku spíchnutí čerti a andělé žádný americký vibes prostě nenavozujou.

Když se s brejlounem potkáváme druhý den jako obvykle na chodbě, už z dálky má na čele otázku, co bude dál, a napjatě čeká na odpověď. Ode mě. Jako bych snad měla vědět všechno na světě. Zakoulím očima (ale jenom v duchu) a říkám, že můžeme být v pohodě dál kamarádi jako doteď. Nečitelně se usměje a podá mi tenkou knížku a rozhodně říká, tuhle si přečteš. Tak mu to slíbím. Jmenuje se to Franny a Zooey a není to dlouhý. Hned odpoledne se do toho pustím, ale po dvou stránkách to zase odložím. Písmenka asi nejsou pro mě. Pořád se mě ptá, jak se mi to líbí, tak mlžím až do konce února, kdy mu začíná bloková výuka a přestávky už se nám nekryjou. Jsem ráda, že si nemusím vymýšlet bláboly o Franny a Zooeym, a zároveň vím, že odteď už budu školu zase jenom upřímně nenávidět.

Doktor se dívá skrze mě a překvapeně pokyvuje hlavou. Děkují a rozmyslí si to. O dva dny později mě požádá o dvě hodiny dopoledne, Anna musí na vyšetření a on do práce.

Table of Contents

Posledni leto