Martin Nesměrák

Písařovo pole

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Martin Nesměrák, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1433-3 (epub)

ISBN 978-80-279-1434-0 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Postavy románu

SICHELBACH (kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Sigibert, pán na statku Sichelbach, který pomáhal zrodu nového hradu

Anežka, jeho žena a matka jeho dětí

PEVNOST NA ZEMSKÉ STEZCE A OKOLÍ (původní „Landstein“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Gebhart z Romavy, bývalý kastelán v Pevnosti a zástupce hraběte

Uppo, bývalý písař v Pevnosti a majitel četných polností v okolí

Heralt, nájemce zemědělské půdy

Meinhard, kovář

Rothbert z Birkenbergu, nový kastelán v Pevnosti

Siffrid, nový písař v Pevnosti

Erkenbert, hejtman posádky v Pevnosti

Wido, lazebník a bradýř

Evald od Studeného pramene, Kadolt ze Staleku, Kuno řečený Dlouhý, Markvart ze statku pod Dubovou horou, Matěj od Studnice, Arnulf od Marksteinu, Sigibertovi sousedé a pozdější královští manové, sloužící během stavby nového hradu jako zvědové

KRÁLOVŠTÍ MINISTERIÁLOVÉ

Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji a iniciátor stavby nového hradu, první kastelán na novém královském hradě Landštejně a dočasně i v sousední pevnosti později zvané Pomezí

Slavibor, velitel královského vojska

Konrád, jeho pobočník a jeden z velitelů

Ferucius, písař, či vznešeněji kancléř pověřený vedením hradní kanceláře na novém královském hradě

Mutiš a Boguša, členové jeho ozbrojeného doprovodu

STAVITELSKÁ HUŤ Z HARDEGGU

Kasmar, vrchní stavitel

Prolog

Slunce zapadlo za obzor a na tiché lesy se snášel měkký soumrak. Sigibert, hospodář na statku Sichelbach, zahnal zvířectvo a drůbež z výběhů pod střechu a pomalu obešel hospodářská stavení. Pozorně zkontroloval petlice na vrátkách a uzavření dveří. Nestál o návštěvu nočních dravců v kurníku ani ve chlévech.

Denního světla pozvolna ubývalo. Za vratkými proutěnými ploty, které chránily zelinářskou zahrádku, dvorek a obilné políčko, se tyčil hustý les, ve kterém pokradmu přebírala vládu černočerná tma.

S večerní obhlídkou Sigibertovi pomáhal jeden z jeho synů. Adalrik, kterému od malička nikdo neřekl jinak než Odo, obcházel obytné stavení a přístřešky z druhé strany dvora. Odo byl sice v pořadí až třetí ze Sigibertových pěti synů, avšak při dlouhodobé nepřítomnosti obou nejstarších se zákonitě stal otcovou pravou rukou a důstojným zástupcem. Starší bratři odešli za službou do ciziny už před nějakým časem a jejich odchod bohužel neproběhl úplně hladce.

Sigibert zaslechl varovné hrdelní zavrčení a strnul uprostřed chůze. Ohlédl se tázavě na svého psa. Ten vzrušeně větřil směrem k přístavku s kurníkem a chlévem. Kdybys tak uměl mluvit, povzdechl si Sigibert. Chundelatý němý společník však neomylně signalizoval bezprostřední a blízké nebezpečí. Byl dobře vycvičený, takže věděl, že se nesmí prozradit hlasitým štěkotem.

Sigibert okamžitě uhodl, že jeho šikovný pes cítí škodnou.

Na lišku je snad ještě brzo, pomyslel si mrzutě Sigibert a potichu se vydal k nároží přístavku. Bylo mu jasné, že za stavením se nachází něco nebo někdo, kdo tam nemá co dělat, což znepokojilo psa. Jenom netušil, jaké překvapení na něj může čekat.

Opatrně obešel roh stavení a tiše stanul v jeho stínu. Nechtěl, aby jeho silueta sloužila jako zdaleka viditelný terč na pozadí stále ještě světlejšího dvora.

Nejprve neviděl vůbec nic. Oči si jenom pozvolna zvykaly na střídmé odstíny tmy. Bylo téměř dokonalé ticho. Jen vánek, který se se soumrakem nesměle zvedl, ševelil v hustých korunách stromů.

Pak Sigibert zahlédl po pravé ruce sotva znatelný pohyb.

Ihned poznal, že psův neklid nemá na svědomí lesní zvíře. Zpod okraje přístřešku se vydělil dlouhý štíhlý stín a pohnul se směrem k Sigibertovi. Nepochybně člověk! Sigibertovi se zježily vlasy na zátylku a srdce se mu divoce rozbušilo.

Lehce světlejší pozadí při okraji lesa vykreslilo vytáhlou siluetu oděnou ve splývavém hávu, s kápí na hlavě. Na první pohled vychrtlý vysoký muž či nezvykle vysoká žena. V pravé ruce postava držela roztřepený chuchvalec, jehož obrysy se ztrácely v přítmí.

Sigibert odhodlaně vykročil směrem k vetřelci. Jeho pohyb se však neobešel bez hluku a stín se překvapeně zastavil.

Nyní Sigibert zaslechl táhlý kňouravý zvuk a uhodl, co vetřelec drží v rukou. Obě slepice, které svíral za nohy, visely hlavou dolů a musely být zděšením polomrtvé, takže ani nekvokly. Jaký další osud jim přichystal drzý zloděj drůbeže, bylo nabíledni.

Sigibertova pravice zabloudila k opasku a neomylně nahmátla rukojeť tesáku. Vetřelec nyní stál tři čtyři kroky od Sigiberta, ale nejevil žádné známky strachu či paniky. Správně se měl vyděšeně otočit a útěkem hledat spásu v lese. To se ale překvapivě nestalo. Bylo to zvláštní a Sigiberta to dokonale zaskočilo. Nečekal, že bude muset bojovat na vlastním dvoře. Ne takhle. Ne teď. Nenadále. Bez předchozího varování.

Je cizinec ozbrojený? Představuje skutečné nebezpečí? Sigibert horečně přemýšlel a vyhodnocoval nečekanou situaci. Vetřelec třímal kořist v pravé ruce. Je cizinec levák, anebo nemá zbraň?

Pokud by zbraň viditelně měl, usnadnil by Sigibertovi rozhodování. To by totiž signalizovalo bezprostřední nebezpečí a nezbytnost nesmlouvavé obrany. Nebylo by o čem přemýšlet, zbýval by jedině útok proti vetřelci s maximální možnou efektivitou a pak se děj vůle Páně. Vždyť co svět světem stojí, či snad přinejmenším od té doby, co člověk v potu tváře obdělává svoji půdu a je živ z plodů svojí vlastní práce, se ozbrojený vpád na cizí půdu trestá smrtí. Tak to přece vždycky bylo, je a bude. Tomu přece rozumí úplně každý na celém široširém světě. Nebo snad ne?

Příchod v míru, tudíž typicky beze zbroje, naopak předjímá pohostinnost navštíveného.

Jenže jak to je v tomhle konkrétním případě? Je to návštěva, nebo útok?

Sigibert nepochyboval, že slepice původně pocházejí z jeho vlastního kurníku. Možnost, že by si neznámý cizinec na Sigibertův dvůr skrytě přinesl svoje vlastní slepice, budila spíše shovívavý úsměv. Jde tedy nepochybně o krádež podle všech pravidel. Je to tudíž útok proti jeho rodině a on má právo na sebeobranu. Popostoupil o půl kroku kupředu. Totéž učinil i neznámý. Vystoupil z temnoty do polostínu a Sigibert mu konečně pohlédl do tváře.

Co zahlédl, jej zaskočilo.

Cizincovu tvář halil hustý dlouhý rozcuchaný plnovous štědře prokvetlý šedinami. Z obličeje, zbrázděného hlubokými vráskami, hleděly tmavé smutné oči. Když do nich Sigibert pohlédl, nenašel v nich navzdory překvapivým okolnostem podivného setkání žádnou agresivitu ani nebezpečí. Jen nekonečnou tesknotu a hoře. Cizinec byl zahalený do tmavého pláště s kapucí. Oděv měl nicméně nejlepší léta už dávnou za sebou, byl na mnoha místech rozedraný a zalátaný a pohromadě jej držela snad jen letitá špína. Kolem krku měl muž zavěšenou splasklou mošnu. U opasku mu nevisel žádný meč, ba ani tesák. A pokud snad vlastnil jídelní nůž, byl ukryt někde hluboko v záhybech jeho oděvu.

Oba muži stáli mlčky proti sobě. Hleděli si do očí a v myslích jim bezpochyby poletovaly obdobné myšlenky. Pakliže Sigibert zaútočí, napadne zjevně bezbranného. Nepochybně zloděje, ale neozbrojeného. Sigibert marně lovil v paměti nějakou podobnou situaci, ale ničeho se nedobral. Nic takového jej doposud nepotkalo. A on najednou nevěděl, jak se má rozhodnout.

V hlavě mu zvonily poplašné zvonky. Pokud cizinec přišel dnes, může přijít kdykoli v budoucnu… Pokud našel cestu na Sichelbach dnes, najde ji i zítra! To by samozřejmě nemuselo dobře dopadnout… Vždyť Sichelbach, ukrytý v lesích na půlnočním okraji obávaného močálu zvaného Blato, vděčil za relativně bezpečný život svých obyvatel právě obtížné přístupnosti. Že se Sichelbach nachází někde na sever od močálu, sice věděl kdekdo, jenže najít k němu cestu bylo něco úplně jiného. Všichni sousedé, tedy starousedlíci hospodařící na podobných lesních dvorcích, cestu na Sichelbach samozřejmě znali, stejně jako k sobě navzájem, všichni ale cítili, že širších znalostí už není potřeba. Další zasvěcení, zejména přespolní, jenom zvyšovali všudypřítomné riziko napadení. Nebylo však jasné, odkud cizinec vlastně přišel. Možná přes Blato, možná odjinud. Tak či onak to bylo nebezpečné. Má ho Sigibert nechat jen tak odejít?

Křupnutí větvičky přinutilo Sigiberta, aby se otočil. Pomenší stín za jeho zády mu prozradil, že přišel Odo. Jakmile jeho syn obešel roh přístavku, okamžitě uhodl, kolik uhodilo.

Sigibert za sebe vztáhl ruku v ochranitelském gestu, ale nespouštěl z cizince oči. Odo se ale do popředí nedral. Lehce se dotkl otcovy ruky a zastavil se za ním. Nikoli v plném zákrytu, ale půlkrok nalevo od něj. Jeho postavení znamenalo jediné. Jistím tě, kryju ti záda.

Sigibert se usmál. Na jedné straně byl na syna náležitě pyšný. Byl to zdatný chlapec a uměl používat svaly i mozek. Na druhé straně jeho příchod mimo jakoukoli pochybnost vyloučil eventualitu útoku proti vetřelci. Odo nebyl ozbrojený a otec jej nesměl za žádnou cenu ohrozit. Situace byla ošidná a mohla se vyvrbit všelijak. Sigibert sice nikoho dalšího prozatím nezahlédl, to však neznamenalo, že v přítmí mezi stromy nejsou další vetřelcovi kumpáni.

Naopak, bylo víc než jisté, že vyhublý muž není sám. Že patří k nějaké početnější tlupě, která se ukrývá někde v okolí. V takovém případě by Sigibertův útok mohl skončit tragicky. Nejenom kvůli ohrožení Oda.

Jiná věc by samozřejmě byla, pokud by naopak hrozil bezprostřední útok z vetřelcovy strany. Pak by Sigibert určitě váhat nesměl. I tak by ale raději nejprve hledal výhodnější obranné postavení, kdy by Odo držel v rukou alespoň vidle.

Jenže cizinec nejevil známky agresivity a k útoku se zjevně nechystal. A nebyl ozbrojený.

Sigibert pomalu zvedl pravou ruku z rukojeti tesáku a udělal to tak okatě, aby to cizinec nepřehlédl. Ten vstřícné gesto pochopil a sotva znatelně přikývl. Nepromluvil však za celou dobu ani jediné slovo. Pak se odvrátil a vykročil k lesu. Vzápětí se rozplynul ve stínu stromů.

Sigibert se už už otáčel k synovi, když tu jej zarazil kradmý pohyb v přítmí u hospodářské budovy. Ze stínu se odlepilo několik tmavých siluet, které několika skoky zmizely v lese. Sigibertovi zatrnulo. Spolu s dalšími stíny, které se letmo mihly opodál mezi stromy, napočítal nejméně sedm dalších lidí, kteří bez pozvání navštívili jeho Sichelbach.

Odo vše pozorně beze slova sledoval. Byl však zmatený. Vnímal pocit bezprostředního nebezpečí, ale nebylo mu jasné, jak mu nejlépe čelit. Pak mu to ale přece jenom nedalo a tiše se otce zeptal: „Tati, proč…?“

„Proč jsem ho na místě nerozsekal na kusy?“ opáčil tiše Sigibert se shovívavým úsměvem. Objal syna jemně kolem ramen a odváděl jej na dvůr.

„Ukradli nám slepice…,“ nedal se chlapec. Zaraženě hleděl otci do očí. „Měli jsme přece…“

Vím dobře, co jsme měli, proběhlo Sigibertovi hlavou. Nebo spíš, co jsme mohli. Jenže co když jsme právě tohle raději zkoušet neměli…

„Tys věděl, že jich tam je víc?“ vyzvídal Odo opatrně.

To jediné mohlo v jeho očích odůvodnit skutečnost, že jeho otec a nedostižný vzor mlčky strpěl drzou krádež a vůbec nic proti tomu nepodnikl.

„Nevěděl,“ přiznal bez obalu Sigibert, „a samotného mne to trošku překvapilo…“

Zahlédl potměšilý úsměšek v synově tváři.

„… ale,“ doplnil důrazně, „z mnoha důvodů jsem cítil v kostech, že ten člověk asi nebude úplně sám. Že další budou někde poblíž. Ale že budou u nás těsně u chalupy, jsem samozřejmě netušil…“

„Neměli jsme si to nechat líbit!“ prohlásil Odo pevně. V jeho očích bylo otcovo jednání jednoznačně nepříhodné a neomluvitelné selhání. S dalekosáhlými důsledky, jak se domníval.

Sigibert se musel v duchu pousmát. Jako by slyšel sám sebe v jinošském věku. Jak jednoznačné a jednoduché bývá v těch letech vnímání okolního světa!

„Máš pravdu,“ odvětil přesto klidně. „Neměli jsme si to nechat líbit. Jenže já nedokážu zapíchnout někoho jenom proto, že má hlad! Ty snad ano?“

Sugestivní otcova otázka syna dokonale zaskočila. Tak do hloubky o problému nepřemýšlel. Podle jeho radikálního náhledu měli vetřelce zahnat za každou cenu. Že s tím souběžně vzniká velká pravděpodobnost, že dojde k usmrcení člověka, možná i blízkého, nějak přehlédl. Zpětně si vybavil zbědovaný cizincův vzhled a najednou viděl celou příhodu v poněkud jiném světle. Pochybnosti ale přetrvávaly.

„Jenomže oni…,“ namítl opatrně.

„Jenomže oni můžou přijít kdykoli znovu, chceš říct, ne?“ zazubil se Sigibert a položil synovi ruce na ramena.

Chlapec plaše přikývl.

„A máš svatou pravdu, hochu,“ pochválil ho Sigibert.

„Takže si musíme pospíšit. Máme spoustu práce…“

Sigibertova žena Anežka přijala zprávu o možném nebezpečí s obavami, nikoli však s panikou. Od té doby, co se přivdala na Sichelbach, se naučila mnohému, a zejména tomu, že osamocený statek v liduprázdných lesích skýtá mnohé výhody i mnohé nevýhody. Obtížný přístup znamenal snížené riziko náhodného napadení, vzdálení sousedé naopak nepřinášeli výhodu vzájemné pomoci v nebezpečí. Z obojího jí pak vycházelo jediné. Být ve střehu a připravená kdykoli rychle utéct do lesa.

„Na ostrov nemůžeme,“ zkonstatovala bryskně.

To bylo nepříjemné. Za normálních okolností bylo riziko příchodu nepřítele obyčejně dlouho dopředu signalizováno kouřem z ohňů. Ať již ze spálenišť, která měl na svědomí rabující nepřítel, anebo ze strážních hranic, které podpálili obránci zemské brány, jakmile zahlédli invazní vojsko. V takovém případě se Sigibertova domácnost na nezbytnou dobu odstěhovala na malý ostrůvek v močálu, kde si pro jistotu udržovali železnou zásobu nekazících se potravin.

Avšak příchod vetřelců v podvečer možnost úniku na ostrov vyloučil. Jednak bylo za tmy prakticky nemožné projít nepozorovaně močálem a jednak bylo téměř jisté, že vetřelci, byť odkázaní na nouzový nocleh v lese, přenocují v blízkosti Sichelbachu. A můžou si tedy jeho osazenstvo pohodlně ohlídat.

K obraně se začal chystat i Sigibertův starý otec. Sigibert si dal velmi záležet na tom, aby ani stínem nějak nezlehčil jeho úsilí, byť jeho podíl na obraně nemohl být vpravdě jiný než symbolický. Jeho životní zkušenosti však byly bez diskuse neocenitelné, a proto stálo za to, nenechat si ujít nic, co starý hospodář navrhuje. Bylo dohodnuto, že oba nejmladší chlapci se budou držet matky a dědy, zatímco Odo pomůže Sigibertovi. Pro oba mladší chlapce bylo celé pozdvižení jenom skvělým dobrodružstvím a vítaným zpestřením každodenních klukovských her.

Útěk za tmy z dvorce do lesa vyhodnotili oba dospělí muži jako nevhodný, protože mohli ukrytým vetřelcům vběhnout přímo do náručí. Rozhodli se tedy, že se rozdělí. Sigibert a Odo si měli najít vhodné stanoviště mimo obytné stavení, zbytek rodiny měl zůstat doma za pevně zabedněnými dveřmi. V případě přímého ohrožení, například pokud by útočníci statek podpálili anebo hrozilo bezprostřední nebezpečí prolomení vchodových dveří, měli oba chlapci s matkou a dědou utéci únikovým východem v přístavku za chalupou, kde jim pak měli přispěchat na pomoc Sigibert s Odem.

Všechny čekala neklidná noc.

Odo si umínil, že za žádnou cenu neusne a vydrží bdít až do rána. S otcem se za tmy vyplížili z chalupy a usadili se v přístřešku, který stál stranou a sloužil čas od času jako kovárna. Strop tvořený vyplétanými oloupanými haluzemi na jednoduchém krovu z větví skýtal jen nejnutnější ochranu před nepohodou, obloha však byla čistá a dorůstající měsíc stříbřitým svitem sliboval noc bez dešťových přeháněk. Z přístřešku byl dobrý výhled prakticky do všech stran a blížící se vetřelci se měli za tiché noci prozradit hlavně hlukem.

Pes ležel u vchodu do přístřešku a klidně oddychoval. Sigibert věřil, že pes ucítí cizince z dostatečné vzdálenosti.

Uložil meč na dosah ruky, spolu s tesákem, sekerou a vidlemi. Přinesl si i drátěnou košili, ale neměl úplně vážně v úmyslu si ji navléct. On sám by sice byl obstojně chráněný, jeho syn však nikoli. Osníř byl pro Oda příliš velký, a tudíž k ničemu. Sigibertův starý otec by snad kroužkovou zbroj oblékl, ale kvůli její váze by se v ní nedokázal dostatečně obratně pohybovat. Léta si vybrala svoji daň. Sigibert měl tedy železnou košili u sebe spíš jen proto, aby o ni nepřišel, kdyby obytné stavení strávil oheň než z jakéhokoli jiného důvodu. Byla příliš cenná a těžko by si opatřoval jinou.

„Přijdou?“ zeptal se tiše Odo. „Co myslíš?“

Sigibert pokrčil rameny, ale pak si uvědomil, že syn jeho gesto ve tmě nevidí.

„Těžko říct…,“ odvětil stejně tiše. „Myslím si ale, že spíš ne…“

Odo si nebyl jistý, jestli otec hodnotí situaci správně. Sigibert ale potichu vysvětloval: „Pokud by nás bývali chtěli napadnout, mohli to udělat hned, moment překvapení byl na jejich straně. A bylo jich dost na to, aby nás zaskočili a udolali. Ale neudělali to. Takže si myslím, že naopak chtěli způsobit co nejmenší rozruch, aby si jich pokud možno nikdo nevšiml, chtěli jenom ukrást ty dvě slepice a potichu se vypařit. My bychom samozřejmě zítra zjistili, že nám dva kusy chybí, ale klidně jsme si mohli myslet, že je někde zadávila liška nebo tak něco. Jako kdyby se to už kolikrát nestalo… Přitom nikde žádná krev, takže bychom ani nemuseli vytušit, že tu někdo byl.“

„Myslíš, že je zabijou?“ pípl Odo.

„A sežerou,“ odvětil Sigibert lapidárně. „Na to vezmi jed… K čemu by je jinak brali? Proč by jinak riskovali? Mají hlad…“

Sigibert rozdělil hlídky a uvelebil se v pohodlné pozici. Odo měl první hlídku do půlnoci, odhodlaně se usadil u vchodu, ale zanedlouho mu začala padat hlava a nakonec usnul zdravým spánkem. Sigibert se jenom usmál a přehodil přes spáče cíp vlněné houně.

Kalné ráno se uvedlo prudkým deštěm. Odo se s trhnutím probudil. Provinile mžoural po Sigibertovi, který vyhlížel vchodovým otvorem do deště.

„Vstávej, lenochu,“ vybídl syna Sigibert. „Bude ještě nějakou chvíli pršet, takže toho musíme využít. Máme ještě fůru povinností.“

Oba rychle posbírali výstroj a výzbroj s výjimkou drátěné košile, zabalili se do vlněných pláštěnek a rozběhli se nejkratší cestou k lesu. Pod hustými korunami stromů pršelo znatelně méně. Odo se divil, proč otec vybral zrovna tenhle směr, když vetřelce naposledy viděli na opačné straně dvorce, ale otec mu hned vše podrobně vysvětlil. Spoléhal na déšť a krátkou vzdálenost do lesa, a doufal tedy, že pokud snad někdo Sichelbach zpovzdálí sleduje, mohlo by nad ránem uniknout jeho pozornosti, že dva lidé z dvorce odešli do lesa.

Jejich cílem nyní mělo být nalezení nocležiště cizinců. Co možná nejnenápadněji, nepozorovaně, každopádně bez prozrazení a bez boje. Pouze zjistit, kde vetřelci jsou a hlavně kolik jich je. Sigibert předpokládal, že se uložili někde poblíž Sichelbachu, přičemž vhodných míst pro nouzové přenocování, tedy úkrytů pod skalními převisy nebo vývraty, bylo v blízkém okolí jen několik a všechny se daly pohodlně obejít. Zvolil tedy okružní trasu v příhodné vzdálenosti od dvorce a energicky vykročil. Odo jej dychtivě následoval. Drželi se od sebe v takové vzdálenosti, aby si v případě napadení mohli ihned navzájem pomoct. Hlavně ale zachovávali mlčenlivost a našlapovali neslyšně a velice obezřetně. Bedlivě prohlíželi půdu pod nohama a hledali jakékoli stopy lidské přítomnosti. Odovi to připomínalo oblíbené stopování zvěře při společných lovech a docela ho to bavilo.

Sigibertovy polnosti a ladem ležící pastviny se ukázaly nečekaně rozlehlé. Přestože hlídkový okruh neprobíhal ve velké vzdálenosti od nich, jednalo se o vydatnou a dlouhou procházku. Postupně obešli a propátrali všechna vybraná zájmová místa, nepodařilo se jim však vetřelce ani nečekaně překvapit ještě v pelechu, ani zjistit jakékoli stopy jejich předchozí přítomnosti. Sigibertovi bylo jasné, že cizinci nejspíš na noc nerozdělávali oheň kvůli bezpečnosti, přesto by však bývali museli zanechat nějaké stopy, obzvlášť pokud by si chtěli upravit nějaký prostý přístřešek jako nejnutnější ochranu před deštěm. Nic podobného však Sigibert se synem nenašli. Neobjevili ani stopy po průchodu většího počtu lidí, nejméně sedmi či osmi. A hledali opravdu poctivě.

Pokud Sigibert zcela vyloučil možnost, že se snad včera večer jednalo o lesní démony, kteří nezanechávají žádné stopy, pokud ovšem sami nechtějí, zbývala mu jedna jediná možnost. Že totiž cizinci zůstali uvnitř jeho hlídkového okruhu.

Znepokojeně spěchal zpět na domovský dvorec, ale tam nic závadného neobjevil. Všichni jeho lidé byli v pořádku a rychlá prohlídka zvířectva potvrdila to, co tušil. Zmizely jenom ty dvě ubohé slepice.

Vetřelci se smutným vůdcem v čele zmizeli jako pára nad kotlem a v blízkosti Sichelbachu se již nikdy neukázali.

„Dřív bychom to vyřešili snadno a rychle!“

Sigibert se zkoumavě zahleděl do tváře svého souseda. I ostatní muži usazení kolem stolu rameno na rameno souhlasně přikývli.

Evald od Studeného pramene, Kadolt ze Stálkova, Kuno řečený Dlouhý, Markvart ze statku pod Dubovou horou, Matěj od Studnice, Arnulf od Marksteinu, Sigibertovi sousedé a královští vazalové příslušní do manského obvodu nově vystavěného královského hradu Landštejna tvořili jádro budoucí hradní posádky. Po dobu výstavby jim nicméně pan Hartman z Týnce, králův pověřenec pro stavbu nového hradu, přidělil úlohu zvědů a průvodců zásobovacích karavan. Spoléhal na jejich detailní znalost okolní krajiny, tvořené hlubokými liduprázdnými lesy a zrádnými mokřinami. Lidská sídla jen tu a tam prosvětlovala lesní samotu.

„Co myslíš tím ‚dřív‘?“ opáčil Sigibert podrážděně.

„To myslíš dobu, kdy jsme patřili pod správu rakouské hraběcí moci?“

„To ne,“ pronesl Kadolt opatrně. „Myslím ještě před tím…“

„Aha,“ zasmál se Sigibert s nepřehlédnutelnou ironií v hlase, „ty myslíš dávnou dobu blahé paměti, kdy hraběcí sacebarones a výběrčí daní byli ještě daleko za horami? Kdy jsme si v našem skromném sousedství vládli sami?“

„Právě tak,“ přisvědčil spokojeně Kadolt za souhlasného zamručení ostatních.

Všichni zvědové se shromáždili, stejně jako každý večer, v přístřešku u táborové kuchyně, aby si rozdělili úkoly na další den a prodebatovali poslední novinky, než se rozejdou do svých stanů. Přístřešek byl ze všech stran otevřený, nabízel jen chatrnou ochranu před deštěm, ale díky blízkosti pece a ohniště poskytoval určitou iluzi útulného tepla. Krčilo se pod ním několik hrubých stolů s lavicemi, kde po skončení denní směny vysedávali členové stavební huti, táboroví velitelé a hradní manové. Obyčejní vojáci, střežící vojenské ležení a chránící hrad po dobu jeho stavby, do přístřešku nesměli.

Blízká kuchyně znamenala i přístup k čerstvě uvařenému pivu, které, ač kalné a řídké, ve večerním chladu příjemně zahřálo.

Obvyklý program však dnes Sigibert dokonale rozvrátil, když seznámil své sousedy s mimořádnou událostí, která neblaze oživila jeho krátkou návštěvu domovského dvorce. Přítomnost cizích vetřelců, kteří přišli do jejich kraje neznámo odkud, ohrožovala totiž všechny přítomné. Jejich usedlosti, roztroušené v pohraničním hvozdu, neměly kromě odlehlosti žádnou zvláštní ochranu před nezvanými návštěvami, o ohrazení ani nemluvě. Žily v nich rodiny královských zvědů, prakticky neozbrojené. Jejich jedinou šancí v případě ohrožení byl včasný útěk do připraveného lesního úkrytu.

Rozdílení ochrany jednotlivých karavan šlo tedy nyní zcela stranou a zvědové se plně soustředili na Sigibertovy novinky.

„Jenže ty staré pořádky, o kterých mluvíš,“ prohlásil důrazně Sigibert, „nepamatuje ani tvůj děd. A možná ani jeho děd… Je to už tak dávno, že nikdo ani neví, jak to vlastně tehdy bylo…“

„Ale fungovalo to…“

Sigibert jen mávl otráveně rukou. Debata nabrala směr, který se mu příčil. Nostalgické připomínání dávno minulých pořádků v rajských dobách, kdy zeměpanská moc byla na hony vzdálená, neřešilo jejich zásadní problém – jak se vypořádat s neznámými cizinci.

„Můžeš mít pravdu jedině v tom, že tenkrát sem nemohl někdo jen tak přijít. Bez jednomyslného souhlasu celého sousedství se tu nemohl usídlit,“ vysvětloval Sigibert za souhlasného přikyvování přísedících.

S tichým šuměním se náhle spustil podvečerní déšť. Muži se schoulili a ještě víc se k sobě přimkli. Ohrnuli si límce pláštěnek, protože řídká stříška z olistěných větví nemohla padající vodu zadržet nadlouho.

„Vetřelce mohli potom právem vyhnat a spálit mu střechu nad hlavou. Jenže ho nejdřív museli najít. A to je přesně to, oč tu běží… Někde tady jsou,“ Sigibert pohybem hlavy naznačil široké okolí, „a my nevíme kde…“

„Stejně proti nim nemůžeme nic udělat,“ poznamenal Kuno navýsost pragmaticky. „Rozhodně ne ve smyslu starých pořádků…“

Evald se souhlasně ušklíbl.

„Přesně tak,“ shrnul Arnulf lapidárně jejich výhrady.

„Co když to je nějaký nový usídlenec? Nějaký králův oblíbenec? Vyznej se v tom!“

To byla stěžejní námitka a ožehavá skutečnost. Právě neustále sílící příliv nových osadníků zejména z jižní strany, kteří mýtili v lesích nové a nové hospodářské plochy a neodvratně se blížili k domovům Sigiberta a jeho sousedů, nakonec vehnal zoufalé starousedlíky do rozevřené všeobjímající náruče zeměpanské moci přicházející ze severu. Do náruče českého krále a moravského markraběte, tehdy v jedné osobě. Jeho plánovaná expanze k jihu přišla tenkrát jako na zavolanou a pro starousedlíky se zdála být kýženou spásou.

„Na královy oblíbence tedy rozhodně nevypadali,“ připomněl si Sigibert zubožený zevnějšek vousatého starce ze včerejšího večera. I když, kdo ví? Třeba byl tajemný cizinec mladší než on sám. Jenže pod nánosem prachu a špíny to nebylo možné spolehlivě rozpoznat.

„Odešli na východ, říkáš?“ otázal se zamyšleně Kadolt. Východní směr měl pro něj zásadní důležitost. Vetřelci by se tím nebezpečně přiblížili k jeho domovskému dvorci. Vzpomněl si na svoji rodinu a dech se mu zúžil.

„Ano, ale to vůbec nic neznamená,“ uklidňoval ho Sigibert. „Mohli se vzápětí otočit třeba na půlnoční stranu…“

To ovšem ohrožovalo víceméně všechny ostatní. Ti se také znepokojeně ošili a vyměnili si rychlé znepokojené pohledy.

„Já si bůhvíproč myslím, že přišli z polední strany,“ pronesl Sigibert váhavě. „Pak by bylo logické, že by zamířili na půlnoc. I když… Zrovna příchod z jižní strany se mi moc nelíbí. Znamenalo by to, že dokázali nějak projít močálem…“

Sigibertovým obavám porozuměli všichni bez rozdílu.

„Slyšel jsem, že dole na jihu zuří nějaká strašná válka,“ pronesl opatrně Matěj od Studnice. „Prý tam všude jsou hory mrtvých…“

„Kde dole na jihu?“ zeptal se pátravě Kuno. „V Rakousích?“

„Ne ne,“ upřesňoval Matěj, „prý až někde u italského moře…“

„Nic jsem neslyšel…“

„Ani já ne…“

„Takovéhle nepodložené zvěsti…“

„Prý až tam, jak je Burgundsko…“ Matěj pokrčil rameny. „Říkal to jeden kupec na Bítově, když jsem tam naposledy doprovázel karavanu soumarů…“

„Lidi toho napovídají…,“ mávl rukou Evald.

„Na jihu se válčí s mohamedány, pokud vím,“ nadhodil opatrně Kuno. „A to není nic nového pod sluncem, trvá to celé věky…“

„Ale to není v Itálii, pokud vím,“ přisadil si Arnulf.

„Tohle prý není obyčejná válka proti bezvěrcům,“ vysvětloval trpělivě Matěj. „Má to být válka proti odpadlíkům od naší víry, jak říkal ten kupec. Prý jsou to zplozenci pekla a válčí s nimi samotný francouzský král…“

„Ale Francie přece není u italského moře,“ přihodil svoje zeměpisné vědomosti Markvart.

„Prodávám, jak jsem koupil,“ prohlásil Matěj lapidárně a pokrčil rameny. „Prý tam všude tečou potoky krve a hoří hranice s odpadlíky. Právě tak to říkal ten kupec…“

„Nu, dobrá,“ odtušil Kuno. „A co z toho?“

„Já ti rozumím,“ vmísil se Sigibert. „Chceš naznačit, že uprchlíci z téhle války možná došli až sem k nám…“ Muži se po sobě poplašeně podívali. Nabízená možnost je dokonale zaskočila. S pohraniční válkou se potýkali celý život. Podobně jako jejich otcové a dědové. To nebylo nic neobvyklého. Hranice se neustále posouvaly tu k severu, tu k jihu, tak jak zeměpáni na severu a na jihu střídavě získávali a ztráceli vojenskou převahu nad svým protivníkem, a na linii dotyku bez ustání hořela drobná válka. Nevyznačovala se záplavou krve či zbytečnou krutostí, ale spíš hojností požárů stodol a sýpek, jak se zápolící nepřátelé snažili způsobit jeden druhému co nejcitelnější škody. Velká krvavá válka daleko za horami proto byla prozatím jen vzdálenou abstraktní vizí. Jenže nyní se možná neslyšně připlížila až na samý práh jejich domova. V podobě zástupů zbídačených uprchlíků. Včera přišli k Sigibertovi, zítra přijdou jinam. A dost možná jde jen o předvoj mnohem mohutnější vlny utečenců. Pokud je ta vzdálená válka tak krvavá, jak líčí Matěj.

„Moc se mi to nezdá,“ mínil Kuno pochybovačně. „Je to hrozná dálka. Nikdy jsem tam sice nebyl, dostal jsem se nejdál k Dunaji, ale i to je lán světa. Jak by se mohli dostat až sem? To se mi nezdá…“

„Když se tam může dostat nějaký kupec,“ pokrčil rameny Matěj, „a dokáže tu dálku překonat, proč ne nějaký uprchlík? Jaký je v tom rozdíl?“

„No přece takový kupec, to je úplně něco jiného,“ odvětil Kuno. „Ten má dostatek prostředků, aby si zaopatřil živobytí a nezahynul někde po cestě hladem…“

„Tihle si živobytí umějí zaopatřit taky,“ ušklíbl se Evald. „Sám jsi přece slyšel, jak si jednoduše zaopatřili párek slepic! A jak jim to šlo pěkně od ruky!“

Markvart zvedl ruku a ostatní ztichli.

„Tak či onak bychom je měli najít,“ prohlásil rozhodně. „Můžou být nebezpeční pro naše lidi. Nesmíme to jen tak přejít…“

„Můžou být už dávno za horama. Někde na Moravě nebo na dačické cestě do Čech. Víš, jak jsou tyhle lesy veliké?“ poznamenal Kadolt. „Kde je chceš hledat?“

„Ale hlavně kdy?“ prohlásil suše Kuno. „Nemůžeme se odtud z ležení prakticky hnout. Pokud chce někdo z nás odjet na jeden den domů, musí tu ostatní zůstat. Jsme ve službách a v eskortách uvázaní jako psi u boudy. Nemáme vůbec čas se tomu věnovat! A jednotlivec toho mnoho neprohledá…“

„Za den se nemohli daleko dostat, tomu nevěřím,“ řekl Sigibert. „Budou nejspíš zahnízdění někde v údolí Taxenbachu…“ Potok Pstruhovec byl dozajista velmi dobrý tip. Pokud se někdo chtěl usídlit někde poblíž, těžko by se vzdaloval od zdroje pitné vody. A tím byl, na sever od Landštejna, pouze potok Pstruhovec se svými přítoky.

„Je tu ale ještě jedna možnost, pánové,“ prohlásil Matěj rozvážně, „na kterou nesmíme zapomenout…“ Obrátil se přímo k Sigibertovi a položil zcela zásadní otázku: „Co myslíš, nemohli to být rakouští vojáci?“

Sigibert údivem pootevřel ústa. I ostatní poněkud překvapilo, že na tuto vcelku pravděpodobnou možnost úplně pozapomněli. Teď napjatě čekali, co Sigibert odpoví.

„No,“ začal rozmyslně, „nevím, ale vojáka si představuju přece jenom trošku jinak. Je pravda, že jsem opravdu zřetelně viděl jenom jednoho z nich. To jsem ostatně už říkal. Ale tenhle člověk jako voják rozhodně nevypadal. Nejenom proto, že nebyl ozbrojený. Prostě a jednoduše nevypadal jako voják. Vypadal jako tulák. Jako hodně vyhladovělý tulák. Jestli mají Rakušani takovéhle vojáky, tak můžeme hned zítra zrušit všechny eskorty a pouštět zásobovací karavany bez vojenského doprovodu. Takovíhle vojáci by naše soumary nemohli ohrozit! Leda snad, že by je na posezení všechny sežrali…“

Matěj pokrčil rezignovaně rameny. Jako kdyby chtěl říct: já jsem pro úplnost uvedl veškeré eventuality a víc už udělat nemůžu. Jak se k tomu postavíte, to už není moje věc…

„V každém případě bys to měl ohlásit panu Hartmanovi. Tohle by asi měl vědět.“

Sigibert si umínil, že ve vhodné chvilce panu Hartmanovi ohlásí podivnou návštěvu na svém statku. Nedělal to ale z přesvědčení, že by událost byla tak velevýznamná, že by ji královský zmocněnec mohl věnovat víc než jen špetku svojí vzácné pozornosti. Dělal to pro svoje čisté svědomí i proto, aby měl dokonale krytá záda. Aby mu pan Hartman z Týnce nemohl absolutně nic vytknout. Žádné porušení či zanedbání služebních povinností, žádné opominutí i těch nejmenších drobností, které se časem mohly ukázat jako důležité. Pan Hartman z Týnce měl složitou povahu, fůru pravomocí, velikou zodpovědnost a kupu nejrůznějších starostí a někdy využíval všech myslitelných prostředků, aby své podřízené zahnal do defenzívy.

Vztah mezi oběma muži byl hodně komplikovaný od samotného počátku. Jejich spolupráce začala před drahnou dobou náhodným setkáním, po kterém pan Hartman, zplnomocněný samotným králem Přemyslem k vybudování pevného kamenného hradu na jižní hranici, začal pilně využívat služeb Sigiberta ze Sichelbachu. Ten se ukázal být velmi užitečným především kvůli výtečné znalosti pomezního hvozdu. Díky tomu mohl doporučit královskému pověřenci příhodné staveniště a společně připravili propracovanou strategii dalšího postupu, která se panu králi zalíbila natolik, že jejich plán schválil. Sigibert navíc doporučil i účast dalších místních lidí, svých sousedů, jejichž pomoc obhájil jako naprosto nepostradatelnou. Na oplátku pouze žádal zařazení svého domovského statku mezi královská léna a chtěl se takto stát dědičným vazalem nově postaveného královského hradu. A totéž žádal i pro své přátele. Pro krále neznamenal tento požadavek žádnou obtíž, jelikož hradní obvod stálé many bezpochyby potřeboval, a pokud by měli být místní, tedy s důvěrnou znalostí okolní krajiny, pak to mohlo být jenom na prospěch věci. Proto Sigibertově žádosti bez průtahů vyhověl.

Králi i Hartmanovi se rovněž líbilo, že noví manové ovládají plynně češtinu i němčinu, pročež se mohou zcela přirozeně pohybovat na obou stranách hranice a bezprostředně získávat cenné informace.

Začátek tedy proběhl hladce.

Předem připravená strategie velmi náročné stavby naplnila všechna očekávání, přesto však nastaly mnohé těžkosti. Rakušani, kteří novostavbu nesli velmi úkorně, využívali každé příležitosti, aby výstavbu alespoň pozdrželi, pokud už se jim opakovaně nepodařilo zastavit ji nadobro. Pravidelně přepadali zásobovací karavany a jejich špehové škodili, kde se dalo. Neváhali dokonce zavraždit několik členů stavitelské huti. Škůdci byli nakonec do jednoho pochytáni za vydatné pomoci zvědů, tedy Sigiberta a jeho sousedů, lesních hospodářů.

Přesto za poslední tři roky prokvetly Hartmanovy vlasy na mnoha místech stříbrem. Neodbytné starosti mu nedopřávaly klidu. Měl neomezenou podporu svého krále a jediné, čeho se bál, byl neúspěch jeho mise. Věděl, že král by mu něco takového do nejdelší smrti neodpustil. Hartman tudíž hledal nepřátelské špehy za každým stromem a mnohdy neprávem podezříval i svoje nejbližší spolupracovníky. Ačkoli Sigibert a jeho druzi osvědčovali neochvějnou loajalitu a věrnost, v Hartmanově hlavě neustále hlodal červík pochybností.

Co kdyby byli královští zvědové ve skutečnosti nepřátelskými agenty? Bylo by možné něco tak obludného? Jenže taková možnost teoreticky existovala. Zvědové mohli sloužit cizí mocnosti stejně dobře jako kdokoli jiný. A možná i o hodně lépe. Detailní znalost krajiny s sebou nesla i bezpočet kontaktů mezi starousedlíky, a to i na rakouské straně hranice, a odtud vede k možné zradě jenom pomyslný poslední krůček.

Bohužel ani zdárný postup stavby Hartmana nemohl uklidnit. On i ostatní královi úředníci dobře věděli, že v největším nebezpečí bude nový hrad při dokončení. Když všechny zdi už pevně stojí, takže se dají bránit. Když nová posádka ještě není kompletní a dokonale zabydlená a ne všichni se dobře znají. Když je vše ještě v pohybu a nehotové, nezralé. V takový okamžik se odvážný nepřítel může pokusit hrad obsadit. Dobývat staveniště totiž nemá valný význam. Zmocnit se ho je stejně snadné, jako jej vzápětí ztratit. Staveniště nelze efektivně bránit. Hotový hrad však ano.

A Hartman dobře věděl, že riziko napadení se zvyšuje každým dnem. Obzvlášť když stavební huť již ohlásila jenom dokončovací práce a začínala pomalu balit. Vrchní stavitel Kasmar už čekal jen na poslední splátku z dohodnuté úhrady za hotovou stavbu. Byl stejně nervózní jako Hartman, protože slíbené peníze měly být už dávno na cestě, ale hlavně stále chyběly v jeho bytelné truhlici. Hartman průtahům s platbou nerozuměl a dost dobře nechápal, proč královská kancelář chybějící peníze jednoduše nepošle. V jeho očích znamenalo oddalování okamžiku definitivního předání hotového hradu jenom pobídku pro číhajícího nepřítele, aby zaútočil.

A že Rakušané číhají na vhodnou příležitost, o tom pan Hartman z Týnce nepochyboval.

I Sigibert dobře věděl, co je v sázce.

„Řeknu mu to hned zítra,“ slíbil ke slyšitelné úlevě svých spolustolovníků.

Kapitola první

Uppo byl bohatý. Nebylo v tom nic do očí bijícího ani nemravného, byl bohatý sebejistým způsobem člověka, který zná svou cenu, je úspěšný a v životě něco dokázal. S úspěchem postupně přišlo i bohatství, i když to zdaleka nebylo hned a po dlouhá léta se musel obrnit značnou trpělivostí. Avšak oč déle na sebe úspěch nechával čekat, tím pevnější se ukázaly být jeho základy. To v sobě skýtalo naději na dobré zajištění na stará kolena, ba co víc, i značný hmotný prospěch pro jeho dědice.

Uppo byl hradním písařem v Pevnosti, jak místní lidé odedávna nazývali opevněné hradiště nad soutokem dvou přítoků Podleského potoka, jež vévodilo celému širokému okolí. Byl podřízen přímo kastelánovi Gebhartovi z Romavy a ani hejtman Erkenbert si na něj nemohl vyskakovat. Uppo byl totiž někdo. Vládl slovem i písmem a ovládal jazyk vzdělanců, latinu, do té míry, že měl na starosti veškeré písemnosti, které do hradní kanceláře přicházely. A že jich nebylo málo! Gebhart ani Erkenbert pochopitelně nebyli naprostými analfabety, ale chyběla jim potřebná zběhlost a bezpečná znalost zavedených korespondenčních obratů, tedy co vlastně přesně znamenají po našem.

Uppovo výsadní postavení se ovšem nezrodilo ze dne na den. Dnešní úspěch začal klíčit už kdysi dávno, již v útlém dětství, kdy v něm jeho otec, nájemce půdy patřící všemocnému klášteru v Melku, vzbudil zájem o hlubší poznání světa. Apotékář kláštera si poté všiml nadaného chlapce a doporučil jej do klášterní školy.

Pak již stačilo vhodné doporučení, aby bystrý mladík získal službu v hraběcí kanceláři. Co na tom, že nakonec skončil v Pevnosti, v téhle Bohem pozapomenuté končině uprostřed divokých liduprázdných lesů? To jeho rozletu nijak nebránilo.

Uppo si dobře pamatoval na krušné začátky a na porodní bolesti, za kterých se rodila hraběcí správa na onom prastarém hradišti. Hrabě ze Zobingu, který byl pověřen dohledem nad přilehlými državami, neomylně rozpoznal strategickou důležitost v dávnověku opevněné ostrožny střežící zemskou stezku směřující z Rakous do nitra Čech. Nechal ji proto znovu důkladně opevnit, a dokonce v severovýchodním rohu návrší vybudoval pevnou kamennou falc, sídelní hrad s přilehlým tribunovým kostelem, který svojí výstavností oslavoval definitivní vítězství jediné pravé víry nad polozasutými relikty pohanství v široširém přilehlém okolí.

Starousedlíci rozesetí na hospodářských dvorcích uprostřed pohraničního hvozdu se sice odpradávna hrdě hlásili k pravé víře, měli však stále snahu přidržovat se starých pořádků. Bylo nezbytné je přesvědčit, povýtce většinou po dobrém, že rozhodování všemožných sporů přísluší pouze a jedině hraběcí kanceláři, jíž je pochopitelně potřeba následně za provedený úkon zaplatit, a že pradávné soudy v rámci sousedského společenství, vicinátu, už nemají žádnou platnost. Pravda, kolektivní zodpovědnost vicinátu za mír a bezpečnost na domovském území, tedy jiný prastarý relikt společenského uspořádání za staré víry, se hraběti naopak velmi hodil a rád jej využíval, zejména při výběru daní a vymáhání pravidelných pracovních povinností, kupříkladu při údržbě a opravách cest anebo hradeb a valů Pevnosti. Pevnost sloužila jako správní středisko širokého okolí a měla na starosti i organizaci kolonizace pomezního hvozdu. Přidělovala lesní půdu novým držitelům, nejčastěji klášterům či ministeriálům, kteří následně s pomocí lokátorů přiváděli na určená území nové osadníky ze širokého pásu jižního Bavorska. V původně panenských lesích přibývaly četné světliny, zárodky budoucích osad a polností.

Pohraniční les tvořil hranici mezi rakouským vévodstvím a českými zeměmi a odedávna tvořila předěl mezi oběma mocnostmi pomyslná čára uprostřed hvozdu. Proto mýcení lesa z jižní strany nevyhnutelně posouvalo zemskou hranici k severu, k velké nelibosti vládců v daleké Praze. Rozmíšky a ozbrojené potyčky nic nevyřešily a císařský rozhodčí soud se přiklonil nakonec na rakouskou stranu. Nová hranice se posunula dál k severu a původně formálně moravské okolí Pevnosti se přes noc stalo součástí rakouského území. Češi i Moravané tiše zuřili, ale všudypřítomná řevnivost mezi ústředním stolcem na pražském hradě a moravskými údělníky znemožňovala účinnou protiakci.

Jenže pak se ukázalo, že vše bylo poněkud jinak.

„Ještě jedno, kancléři?“

Table of Contents

Postavy románu

Prolog

Kapitola první