Håkan Nesser

Dopis z Mnichova

Originální název: Det kom ett brev från München

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2023

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2023

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.,

Czech Republic

© Martina Černá, 2024

© Jaroslav Bojanovský, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1427-2 (epub)

ISBN 978-80-279-1428-9 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge na mapě neexistuje, stejně tak jako neexistuje Sillingbo a některé ulice v Oskarshamnu. Dům Casa Sotterhill na konci roku 2012 vyhořel a na jeho místě se nyní nachází závod na získávání biopaliva z jatečního odpadu.

I.

22. – 25. prosince

1

Lars

Když Lars Rute dva dny před Štědrým dnem léta Páně 2020 tankoval u benzinové pumpy poblíž Jönköpingu, uvědomil si – ve chvíli dočasného prozření –, že je naštvaný skoro na všechno.

Jistě, jen nenápadně a potlačovaně, v souladu se svou zdrženlivou povahou. Ale přesto měl vztek.

Na svého nejstaršího bratra Ludviga, egocentrického a do sebe zahleděného blba, kvůli němuž tu stojí ve větru a dešti a pohrává si se vzpurnou krytkou nad otvorem pro tankování benzínu a snaží se nevnímat, že se mu chce na záchod. Na svou ženu Ellen, která si sedí v teple na předním sedadle s čerstvě nalakovanými nehty a audioknihou v uších a která je tím, kdo ho přesvědčil, aby se vydal na tuto cestu napříč zemí – přestože se koronavirus šíří rychlostí blesku a všem lidem bylo řečeno, aby zůstali doma a oslavovali Vánoce jen s pokojovými rostlinami, vánočními stromky a kočkou.

Na virus jako takový, na covid-19, který se šíří už téměř rok a kvůli kterému se rozhodl prodat své dvě restaurace pod cenou. Dvě restaurace, které úspěšně provozoval mnoho let.

Na Ministerstvo zdravotnictví, na tu nekompetentní bandu chlapů a ženských, kteří ukazují každý den v přímém přenosu na osmnácti mediálních kanálech spoustu křivek, čísel a depresivních nesmyslů. Přitom se nezdá, že by je zajímalo, že v reálném světě umírají lidé jako mouchy – v domovech důchodců, na přeplněných jednotkách intenzivní péče a jinde –, nebo to, že zdravotníci v nemocnicích dřou jako koně a hromadně podávají výpovědi.

A navíc poté, co krytka přestala vzdorovat a do nádrže začal proudit drahý benzín:

Na vládu, která by stěží zvládla řídit bytové družstvo a která tvrdí jednou to a jindy ono a chrlí nesmyslné výzvy, které občané nemusejí dodržovat, pokud nechtějí, což vyústilo v to, že Švédsko má v covidu jednu z nejvyšších smrtností na sto tisíc obyvatel na světě.

Na hordy Syřanů, kteří pořádají v Södertälje a okolí velké večírky, kde je nacpáno a kde spolu tančí ruku v ruce, kašlou na šíření viru a roznášejí ho po celé zemi jako pyl z pampelišek.

Na hokejový tým Oskarshamnu, který – když se mu nyní daří udržet v elitní sérii – sponzoroval svými těžko nabytými penězi z provozu restaurací, ale který nyní prohrál ne méně než třináct zápasů v řadě. Naštěstí je zakázáno na ně chodit, takže on teď alespoň nemusí sedět na čestné tribuně a snažit se přitom vypadat šťastně.

A v neposlední řadě: na roušku, kterou koupila Ellen a kterou si teď nasadil a šel se do obchodu vyčůrat, zaplatit benzín a koupit kávu. Když se uviděl na WC v zrcadle, zjistil, že s ní vypadá, jako by měl na obličeji dětské kalhotky.

Světle modré s červenými jahůdkami nebo nějakými jinými pitomými druhy bobulí.

Jsem hrozně unavený, pomyslel si Lars Rute a zapnul si poklopec. Zatraceně unavený z téhle podívané, která má údajně představovat život.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Ellen, když znovu usedl za volant.

„Ano, jistě,“ odpověděl Lars. „Kolik jsi těch roušek koupila?“

„Dvě stě,“ odpověděla Ellen. „Byly za pakatel.“

„Nedivím se,“ řekl Lars.

„Včera se to otočilo.“

„O čem to mluvíš?“ Lars se zarazil.

„O nejtemnějším dni v roce. Blíží se nám světlejší časy.“

„Fajn,“ řekl Lars, spálil si jazyk kávou a nastartoval.

Pak si už několik desítek kilometrů nic neřekli. Tma kolem nich a jejich staré, sešlé škodovky houstla, přestože se blížilo teprve půl čtvrté odpoledne. Lars se z nějakého důvodu přistihl, že vzpomíná na jiné Vánoce, před deseti lety nebo tak nějak, kdy oba seděli s pestrobarevným nápojem v ruce na lehátcích na sluncem zalité pláži v Thajsku. Kam až oko dohlédlo a myšlenky dosáhly, nikde žádné starosti. Vzpomínka, která dokáže pěkně pohnout žlučí.

„Stejně si myslím, že bude zajímavé se s ním setkat,“ pronesla Ellen. V její audioknize zřejmě nastala pauza.

Od včerejška, kdy se o tom začali bavit, to pronesla počtvrté nebo popáté. Lars na to nic neřekl.

„Chci říct: každopádně je to tvůj bratr a já ho ještě nikdy neviděla.“

Byla to pravda. Lars a Ellen se seznámili v roce 1996, tedy ve stejné době, kdy se Ludvig natrvalo usadil na Riviéře, a během čtyřiadvaceti let, jež od té doby uplynula, nedošlo mezi bratry k žádnému kontaktu. Až na pár vánočních pohlednic a občasné pozdravy e-mailem. Ale víc nic.

Mělo to své důvody, stejně jako má své důvody téměř všechno. Larsovy kontakty s ostatními sourozenci byly o něco lepší, ovšem ne o moc. Ellen se s každým z nich setkala dvakrát. Odehrálo se to narychlo a neplánovaně, jako když člověka rozbolí zub. O nějaké rodinné soudržnosti nemůže být řeč.

I to má své důvody. Možná stejné.

„Je to smutné, že je Ludvig zřejmě nemocný…“ Lars si odfrkl, neubránil se tomu.

„No, to se ještě uvidí.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Že se uvidí.“

„Takže ty tomu nevěříš. Proč by ta žena říkala, že je nemocný, kdyby nebyl?“

Lars si povzdechl a začal předjíždět kamion. Ellen mlčela jako vždycky při jeho předjíždění. Jako by si v duchu odříkávala tichou modlitbu, aby to vozidlo předjeli dřív, než se čelně srazí s jiným kamionem. Lars si všiml, že manželka během těchto kritických vteřin občas zavírá oči, stejně jako když se v televizním filmu nebo v kině na silnici objeví nepříjemná scéna odehrávající se za jízdy.

A to přitom v kině nebyli… Lars se to snažil spočítat… už nejméně patnáct let. Vybavil si, že v opravdovém kině spolu naposled viděli švédskou detektivku se Svenem Wollterem, a to mohlo být dokonce ještě před přelomem tisíciletí. Ale proč by člověk chodil do kina, když se může na film podívat doma, a navíc uniknout nechutnému zápachu popcornu?

Předjetí proběhlo úspěšně. Ellen se znovu nadechla a promluvila.

„Budeme tam jen čtyři, takže to bude odpovídat všem těm doporučením.“

„O těch mi nemluv!“ povzdechl si Lars.

„Takže se vlastně docela hodí, že Lisa a Malcolm nemohli přijet domů, ne?“

Lars se přistihl, že ho rozčiluje ještě něco. Velká Británie. Jeho dcera Lisa studuje už dva roky na londýnské univerzitě a skoro stejně dlouho žije s jistým Malcolmem Inningsem. Podle původního plánu měl mladý pár přijet na Vánoce k nim domů do Oskarshamnu, jenže ten samozřejmě překazila pandemie. Pokud se na světě najde země, která je na tom se zvládáním nákazy ještě hůř než Švédsko, je to Anglie. Ještě před několika dny to tam vypadalo alespoň trochu nadějně, pak se ale v hrabství Kent (nebo kde to vlastně bylo?) objevila nová mutace viru. Ať už se vyskytla kdekoli, téměř všechny evropské země – dokonce i Švédsko – přestaly z ostrovní země přijímat osobní dopravu.

Šašek naší doby, premiér Boris Johnson, známý také jako Žlutá gumová kachnička, má zjevně v úmyslu nechat zemi už za týden vystoupit z Evropské unie. S komplikacemi stejně nepředvídatelnými jako odvrácená strana Měsíce. Sakra, pomyslel si Lars Rute a polil si košili kávou, měl bych se radši přestěhovat na Tongu.

„Proč nic neříkáš? Jedeme snad k tvému bratrovi, ne?“ Lars se na chvíli zamyslel.

„Jakže se jmenuje ta paní, co jsi s ní mluvila?“

„Jmenuje se Catherine, to přece víš, když jsi četl ten dopis.“

„Ano, Catherine. Kolik myslíš, že jí je?“

„Co s tím má společného její stáří?“

„To nevím. Ludvigovi už každopádně nechybí moc do šedesátky.“

„Chceš tím říct, že by mohla být o dost mladší než on?“

„Těžko bude starší.“

„No a?“

Ellen teď začala být podrážděná. To, že pronesla jen krátké „No a?“, toho bylo jasné znamení. Lars přemýšlel, jestli se má pokusit tuhle náladu trochu zmírnit, nebo to nechat být. Rozhodl se pro poněkud vřelejší přístup. Stačí, že během blížících se vánočních svátků bude mít proti sobě dva nepřátele: Ludviga a jeho mladou průvodkyni životem. V dopise to takhle opravdu napsala: Jsem jeho průvodkyně životem. Zvláštní je už to, že ta ženská ovládá švédštinu.

Ale jak už bylo řečeno, mít na krku tyhle dva, a navíc rozhádanou manželku, to by byla… ano, zbytečně kyselá třešnička na dortu.

„Opravdu neměla žádný přízvuk?“ zeptal se. Ellen se ho rozhodla vzít na milost.

„Možná maličko. Samozřejmě francouzský… ale neodhadla jsem, kolik jí je let.“

„No, to se uvidí,“ řekl Lars. „A máš pravdu, na věku samozřejmě nezáleží. Nemáš hlad? Neměli bychom se někde zastavit na klobásu? Nebo chceš jet bez přestávky? Pojedeme ještě tři hodiny… tedy skoro.“

„Mohl sis něco koupit, když jsi tankoval.“

„Já hlad nemám,“ řekl Lars. „Ptal jsem se, jestli ho nemáš ty.“

„Já taky ne,“ odpověděla Ellen. „Měli jsme přece ty sendviče. A zbylo nám pár jablek, nechceš jedno?“

Káva s jabkem, pomyslel si Lars a vlídně odmítl.

„Jak myslíš,“ řekla Ellen a znovu si zapnula audioknihu. „Každopádně bych si tipla, že to bude vzrušující setkání. S oběma. Ať už to dopadne jakkoli, budou to nezapomenutelné Vánoce.“

Na tom nejspíš něco bude, pomyslel si Lars Rute.

Během následujících temných kilometrů jízdy na západ pak – jako by tomu nedokázal zabránit – přemýšlel o svém nejstarším bratrovi. Mezi ním a Ludvigem je pětiletý rozdíl, ale to není podstatné. Tady jde o lidskou důstojnost. Takhle Lars uvažoval od doby, co dospěl natolik, aby pochopil jisté skryté mechanismy. Například jak velké nebo malé místo ve světě má člověk právo zaujímat.

Nebo co mu bylo dáno do vínku, například. Střiženo na míru, jak se říká.

Takhle to bylo odjakživa. Ludvig byl nejstarší syn. Ten, kterého rodiče (tedy otec Leopold, kterému bylo dáno do vínku mnohem víc než mámě Sylvi) považovali za klenot v koruně.

Dědic. Lars to slovo občas slýchal při důvěrných hovorech. Bůhví jaké dědictví tím bylo míněno, ale ani na tom nesejde. Z Ludviga bude něco velkého. Nebylo jasné co, ale mělo to být velké.

A pokud byl Ludvig korunní princ, pak byl v následnictví číslem dvě bratr Leif, o tom nebylo pochyb. Otec Leopold se nikdy tento stav věcí neobtěžoval zmírnit nebo zamaskovat a Lars pochopil své upozaděné místo v rodině dřív, než začal plynně mluvit. Při zpětném pohledu si nebyl schopen vybavit, že by až do puberty někdy dostal nějaké vlastní oblečení; všechny kalhoty, košile, bundy a čepice před ním nosil Ludvig a/nebo Leif. Stejně tak spodní prádlo a boty. Ne proto, že by si to rodina nemohla dovolit, ale protože to bylo praktické.

Měl být holka. Tak to bylo zamýšleno; po dvou tak skvělých chlapcích, jakými byli Ludvig a Leif, měli rodiče právo to očekávat. Jaký smysl by mělo mít v rodině dalšího chlapce? A ještě k tomu mrňavého, protivného a často nemocného, který se počůrává do postele až do pěti let. Takového, jehož robustnost a energii vůbec nelze srovnávat se staršími bratry.

Dcera se nakonec přece jen narodila. Necelý týden poté, co Lars oslavil třetí narozeniny, které vyšly naprázdno, protože jeho matka už byla tou dobou v porodnici a rodila dlouho očekávanou holčičku, to andělské dítě. Od následujícího roku vždy slavili obojí narozeniny společně. Dvoje narozeniny, jeho a jeho sestry. I tohle bylo praktické. Kdo by mohl namítnout, že Louise pokaždé dostane víc dárků? Koneckonců, je to holčička a zároveň nejmladší. Jiný názor by byl označen za malichernou žárlivost. A rodina Ruteových malicherná nebyla.

Tak tedy Louise. Přišla na svět za ranních červánků, třetího července, jako druhé jméno jí proto bylo vybráno Aurora. Psal se rok 1969, což znamenalo, že se celé kvarteto sourozenců vešlo do jedné dekády.

Ludvig 1961, Leif 1963, Lars 1966, Louise 1969. „Byl to společný výkon Sylvi i můj,“ s oblibou zdůrazňoval Leopold Rute při večeřích a podobných sešlostech.

„V šedesátých letech jsme dělali děti. Měli jsme páru, pane jo! Rute není žádný lenoch, haha!“

Rodinné příjmení pochází z jedné farnosti na severním Gotlandu, kde se Leopold narodil a vyrůstal. To bylo během první světové války, španělské chřipky, práce v kamenolomech a tak dále a tak dále. Ti, kteří něco takového přežijí, jsou díky tomu zocelení.

Krucinál! pomyslel si Lars Rute, když předjížděl traktor. Co dělá traktor na silnici dva dny před Štědrým dnem? A ještě k tomu sněží a teplota je na nule. Cesta mezi Oskarshamnem a Sillingbem by měla podle navigace trvat asi šest hodin, ale při tomto stavu silnic je třeba přidat ještě jednu navíc, pokud chce člověk dorazit na místo se zdravou kůží. Ale na tom stejně nezáleží, když se mu tam, kam míří, vlastně nechce.

Lars se vrátil k úvahám o své rodině. Byla tu jistá vzpomínka, která představovala defining moment, jak se tomu říká v angličtině. Určující okamžik, tak nějak by to mohlo znít ve švédštině. Lars studoval angličtinu dva semestry na univerzitě v Örebru, což bylo v postgymnaziálním světě jeho jediné soustavné úsilí, ale protože prošvihl dvě zkoušky po sobě, začal místo studií pracovat. Měl za to, že tento jazyk stále ovládá, což se projevilo přinejmenším tehdy, když s Ellen navštívili v Londýně Lisu.

Zmíněný okamžik byl sice o něco delší než jen okamžik, ale zas ne o moc. Odehrál se v květnu 1980, kdy Leopold Rute čekal v nemocnici v Örebru na smrt. Na vině byla rakovina plic v hodně pokročilém stádiu, což po jeho bezmála čtyřiceti letech vydatného kouření nikoho nepřekvapilo, ani jeho samotného. Všechno má svůj vymezený čas, dokonce i majitelé továren (pánské a dámské boty s gumovou podrážkou) starého střihu. Když si Rute uvědomil, že už to není otázka týdnů nebo měsíců, ale dnů, možná jen hodin, nechal kolem svého nemocničního lůžka shromáždit svou rodinu. To znamená své čtyři děti i Sylvi, která je všechny porodila a která plakala už od února, když viděla, kam to spěje, a které už nyní došly slzy. Mimochodem, musela si nějaké šetřit na pohřeb. Pravděpodobně si nejen Lars pomyslel, že matka vypadá v obličeji jako vymačkaný citron. S tmavými brýlemi – pro všechny případy.

Ačkoli to posledně zmíněné nebylo nijak podstatné, Lars ji i nyní, po čtyřiceti letech, viděl před sebou jako na fotografii. Člověka, který se zmenšoval a vytrácel ze života. Než se máti dostala do cíle, trvalo to přesto ještě několik let. Člověk míní, pánbůh mění.

Společně s rakovinou, nebo spíš už předtím, se u Leopolda vyvinula jistá forma demence: nebyl schopen rozlišovat věci, lidi, události, jevy a tak dále. Ale teď, když ho obklopila celá jeho drahá rodina – milovaná a o mnoho let mladší manželka a jeho potomci od devatenáctiletého Ludviga, který měl už brzy odmaturovat a byl to mimořádně pohledný mladík, až po princeznu Louise se zlatými loknami, které se pomalu blížily dvanácté narozeniny –, si umírající patriarcha nemohl odpustit shrnující závěrečné zamyšlení a několik slov pro každého z nich.

Lars byl tehdy uhrovitý a nesmělý čtrnáctiletý kluk, navíc alergický na pyl. A zrovna se mu hrozně chtělo čurat. Celá situace ho – a to i podle jeho vlastních skromných měřítek – neobyčejně znepokojovala.

„Hrrrm!“ odkašlal si otec na lůžku. „Když jsme se všichni sešli v tento krásný a jiskřivý lednový den…“

Tady se náhle zarazil. Sakra, vždyť je květen, pomyslel si Lars a s ním nejspíš i ostatní. Leopold si znovu odkašlal a pustil se do krátkého hutného nástinu toho, jaký osud je čeká – ne jeho samotného, protože ten je napsán ve hvězdách, ale jeho rodinu. A bral to postupně: Sylvi (dlouhý život v přepychu), Ludvig (umělec, jenž bude udivovat svět svými obrazy), Leif (pravděpodobně z něj bude rektor některé z našich univerzit, a to během jednoho desetiletí… nejvýš jednoho desetiletí, nota bene… anebo premiér, ať si vybere sám) a pak… tady… zase ztratil nit a zatvářil se zmateně. „A ty jsi kdo?“

Podíval se na Larse, kterému už nechybělo mnoho k tomu, aby se pomočil. Chtěl se nadechnout a otci vysvětlit, kdo je a jak se jmenuje, ale to už bylo pozdě. Leopold ho od sebe rozmáchlým pohybem ruky odehnal a upřel oči na malou Louise, která držela za ruku mámu Sylvi a usmívala se tak, že ji to snad muselo bolet. S tímto krásným výjevem před očima se Leopold Rute pustil do ne zcela souvislého expozé o ženě jako bytosti (je nepochopitelná, krásná, tajemná a stejnou měrou oduševnělá, sama kvintesence života, ty její oči, vlasy, vůně, její tělo, její tajemství, její prsa a zadek…). Když se dostal až sem, postihl ho záchvat kašle, jenž mu málem způsobil smrt. Musel být slyšet až na chodbu, protože do pokoje přiběhla sestra a hned za ní další – a magická chvíle tím skončila.

Rozešli se. Lars našel toaletu a konečně si ulevil. Druhého dne ráno vydechl Leopold Rute naposled. Jeho slova ale nezemřela.

A ty jsi kdo?

Lars o nich přemýšlel, zdálo se mu o nich. Průběh událostí, jež po nich ve snech následovaly, se mohl poněkud lišit. Občas se pomočil tak, že se na podlaze vytvořila velká trapná louže. Anebo k otci přistoupil a udeřil ho do obličeje. Leopold někdy na následky rány zemřel a Lars skončil ve vězení, jindy mu úder vrátil, navíc – vzhledem k tomu, že ležel na smrtelné posteli – s nečekanou silou. Dokonce se stávalo, že Larsovi narostla křídla a vyletěl oknem ven. Ale ať mu štědrá šatna snů nabídla kteroukoli variantu, vždycky se pak probudil zcela vyčerpaný, jako kdyby měl za sebou Vasův běh nebo souboj s medvědem.

Ale zpět k Ludvigovi. Lars a Ellen nejeli v zimní tmě za dávno zesnulým otcem, nýbrž za Ludvigem Rutem, světoznámým malířem.

Ano, ono to tak totiž skutečně dopadlo. Prostřední bratr Leif se sice rektorem univerzity ani premiérem nestal – pouze docentem, což ovšem také není k zahození –, ovšem pokud šlo o nejstaršího ze sourozenců, otcova předpověď se naplnila s překvapivou přesností. Ludvig projevoval umělecké sklony a ambice už v raném věku, ale poté co vystudoval střední školu a zcela nečekaně byl přijat na soukromou malířskou školu v Kodani (stačilo, že tam zaslal dvě ukázky své tvorby, malý olej s motivem moře a akvarel okraje lesa v oblasti Fjugesty), jeho talent doslova rozkvetl. Maloval krajiny, záblesky slunce ve vodě a opuštěné domy. A prodával. Vystavoval ve Švédsku i v zahraničí, získával stipendia a veřejné zakázky a již v pětadvaceti letech se dokázal svým uměním dobře uživit. Deset let po otcově smrti se už prosadil natolik, že žil ve třech zemích: v Itálii, Francii a ve Švédsku (v rodné zemi, ideálně ve stockholmských šérách, mu stačilo pobýt pár letních měsíců). Když se s ním Lars setkal naposledy, bylo to na oslavě letního slunovratu v roce 1995, ceny jeho obrazů vzrostly natolik, že by ho ty, které už vytvořil, pravděpodobně uživily až do konce života. Pokud by to tak chtěl. Což samozřejmě nenastalo, a proto maloval dál a ještě víc bohatl. Lars se před několika lety dočetl v novinách, že se jeden z bratrových obrazů s názvem Kameny, stromy prodal za milion švédských korun.

Kdo by se za takových okolností neusadil na Riviéře? Problém je v tom… napadlo Larse ve chvíli, kdy dopravní značka ukazovala, že do Kymlinge zbývá ještě třicet pět kilometrů. Problém je v tom, že Ludvig je sebestředný blbec. Je to… než Larse napadla ta správná slova, přemýšlel pár kilometrů… nadutý elitář. Namyšlený blbec s klinickým nedostatkem empatie a porozumění pro potřeby ostatních lidí. Ti, kteří se nedokážou v tomto světě prosadit, jsou podle jeho mínění slabomyslní. Lidé obecně jsou idioti. Demokracie je opium lidstva. Pokud někdo není schopen do třiceti vydělat pár milionů, je pravděpodobně mentálně zaostalý. Soucit rovná se slabost. Umělec, který se nedokáže uživit svou tvorbou, by se raději měl stát poslíčkem na mopedu nebo komunálním politikem.

A tak podobně. Lars si občas říkal, že pokud by se nikdy nestalo to, co se odehrálo v ten večer a noc v Brevens bruku, jeho vztah s Ludvigem by se stejně nijak nezměnil. Trávit s ním čas bylo jako mít kapavku v duši. Lars kapavku nikdy neměl (ani v duši, ani jinde), tohle sousloví jen kdesi pochytil. Dobře koresponduje s pocity, jež v něm jeho slavný bratr vyvolává.

A teď by ve společnosti toho nesnesitelného narcise měli oslavit Vánoce.

Ludvig že je nemocný? Ocitl se v jakési krizi?

Takhle to stálo v dopisu jeho průvodkyně Catherine. Ludvig je nemocný a sklíčený a po všech těch letech by si moc přál znovu vidět svého bratra. Umělecký pár si na zimu vypůjčil starý dům od kolegy. V Sillingbu, v malé odlehlé vesnici v západní části švédských jehličnatých lesů. Ludvig projevil touhu vrátit se do své vlasti. A pokud někdo hledá v době moru bezpečný azyl v karanténě, sotva by si mohl přát něco lepšího. Mimo rušné cesty (jak by se to zřejmě dalo říct), tvrdila Catherine. A čtyři lidé přece společně slavit Vánoce smějí, ne? Není to v rozporu s žádnými doporučeními. Takže prosím, sedněte do auta a přijeďte k nám! Možná je to poslední příležitost k setkání a Ludvigovi na tom skutečně záleží. Obstaráme jídlo a pití, stačí jen, abyste si vzali zubní kartáčky a přibalili k nim vstřícnost.

Vstřícnost? Lars se tehdy zamyslel. Co to sakra znamená? Přijeďte k nám? Vždyť je to víc než pět set kilometrů.

Dopis dorazil v pátek. Osmnáctého. Když se definitivně potvrdilo, že Lisa a Malcolm zůstanou v Londýně, Ellen vytočila uvedené číslo. Rozmlouvala s Catherine několik minut a nakonec se dohodly. Lars se v tom nijak neangažoval. Ani v nejmenším. Jestli to špatně dopadne, nebude to jeho vina.

„Jak je to pak ještě daleko? Myslím od Kymlinge,“ zeptala se Ellen náhle.

„Nějakých šedesát kilometrů,“ odpověděl Lars. „Asi tak hodinu jízdy směrem na severozápad přes lesy. Kdybychom pak jeli ještě další hodinu, ocitli bychom se v Norsku.“

„Nejspíš by nás tam nepustili,“ řekla Ellen. „Vzhledem k pandemii.“

„Zkoušet to nebudeme,“ řekl Lars. „Hamburger v Kymlinge?“

Ellen zavrtěla hlavou. „Až k nim dorazíme, určitě nám předloží pořádnou večeři.“

„Takhle ti to řekla ta Catherine?“

„Ano. Nemůžeme tam přijet nacpaní nezdravým jídlem. To by bylo nezdvořilé.“

„Jak myslíš,“ řekl Lars. „Podívej, jak ta chumelenice houstne! Posledních pár kilometrů budeme muset jet krokem.“

„To zvládneš,“ řekla Ellen a vlídně mu položila ruku na koleno. „Nerada bych strávila Vánoce ve škarpě.“

„Štědrý den je až pozítří,“ připomněl jí Lars. „Do té doby bychom se z ní nějak dostali.“

Sillingbo se rozkládalo na svahu klesajícím k říčce – kterou bylo možné za tmy jen tušit, ale určitě tam byla – a působilo dojmem, že se skládá hlavně z hloučku zapomenutých domků, rovnoměrně a řídce rozmístěných po obou stranách průjezdní komunikace. Až na pár rozsvícených lampiček majících odradit případné zloděje byla ve všech obydlích tma – kromě jednoho, posledního po pravé straně silnice: velké patrové dřevěné budovy, která se nacházela asi padesát metrů ve směru k lesu. Tam se svítilo ve všech oknech a na příjezdovou cestu, už od dvou robustních sloupků brány, vrhala mdlé světlo řada venkovních svíček.

„Tak jsme tady,“ řekl Lars a zabočil tam. „Vypadá to jako stará vesnická škola.“

„Přesně tak,“ potvrdila Ellen. „Catherine se mi o tom v telefonátu zmínila. Představ si, že se tady učily číst a počítat děti. Muselo to být hodně dávno.“

„A byly bité rákoskou,“ dodal Lars. „Školní docházka byla povinná už v devatenáctém století. Do školy se chodilo pěšky, mohlo to trvat i hodinu… a pak zase hodinu zpátky domů.“

„Tys tu dobu zažil?“ rýpla si Ellen.

Lars se jí nenamáhal odpovědět. Vjel na nerovný, zasněžený dvůr a zaparkoval vedle jiného auta. Odhadl, že je to jaguár.

A proč ne, pomyslel si s nezadržitelnou podrážděností. Člověk musí být vděčný za to, že to není rolls-royce.

Vchodové dveře se otevřely a na osvětlené kamenné schody vyšla žena. Byla oblečená do dlouhých červených šatů, na tmavých vlasech měla stejně červený baret a vypadala na pětadvacet. Působila stejně nepatřičně jako kombajn v kostele. Ale byla hezčí.

Catherine, o tom nemohlo být pochyb.

2

Linn

Názor jsem změnila asi vteřinu poté, co jsem řekla ano. Souhlasila jsem kvůli mámě, ale někdy si říkám, že bych ji neměla tak litovat. Jako bych neměla vlastní problémy.

I když… zdá se, že je to už rok, co všichni jako by víceméně ztratili pevnou půdu pod nohama. Jestli nebude vakcína opravdu účinná, nevím, kam to povede. Možná je to útěcha ve smutku, že špatně se necítím jen já, ale že většina ostatních se taky hroutí. Pokud jsou všichni osamělí, mám pocit, že je ta moje samota menší.

Každopádně jsme se s mámou vydaly na cestu. Až do předvčerejška jsme počítaly s tím, že oslavíme Vánoce ve dvou v bytě v Dílenské, kde bydlíme od srpna. Ale pak přišel ten telefonát od strýce Ludviga… vlastně od jeho sekretářky nebo co je ta žena zač, já to nevím, mluvila s ní máma.

Velký Ludvig – jeho se ten rozhovor týkal – chce, abychom k nim o Vánocích přijely. Máma mi řekla, že mu na tom prý hrozně záleží, ale jinak mi víc neprozradila, ani tehdy, ani později. Neotravovala jsem ji kvůli tomu, protože vím, že jsem se narodila do divné rodiny.

Ozvali se tedy v pondělí. Dneska je středa, zítra Štědrý den. Sedíme v autě, které patří mámině kolegovi. Půjčily jsme si je. Máma prodala svou starou toyotu na jaře, kdy nás postihla nezvyklá finanční tíseň, jinými slovy v době, kdy se všechna divadla zavřela a ona pochopila, že bude delší dobu bez práce. Pokud někdo bydlí ve Stockholmu, tak vlastně žádné auto nepotřebuje. Já si ani neudělala řidičák.

Teď tedy sedím s mámou v dost pěkném autě (myslím, že je to subaru) a projíždíme temně šedým Švédskem, které se choulí před pandemií. Nemůžu si pomoct, ale musím přemýšlet o svém životě. Myslím, že to má souvislost nejen s virem, ale i s tímhle ročním obdobím, protože je čas kolem Vánoc a Nového roku, kdy se od člověka očekává, že bude tak trochu analyzovat. Jak se věci mají, kam směřuje a tak dále. S mámou jsme během několika desítek kilometrů mluvily o všem možném, ale poté, co jsme natankovaly ve Västeråsu, jsme toho nechaly. Známe se docela dobře a jsme spolu každý den, takže nemáme nic moc nového, o čem by se dalo mluvit – kromě těchto překvapivých Vánoc, které nás čekají, jenže o nich si máma bůhvíproč povídat nechce. Ale jak už jsem řekla, nepřekvapuje mě to, všichni naši příbuzní jsou – mírně řečeno – divní.

Proto si do uší nasadím sluchátka se Solomonem Byrdem a raději začnu přemýšlet o sobě. Tohle téma mě vcelku unavuje, ne-li přímo vyčerpává, přesto se k němu musím pořád vracet. Za dva měsíce mi bude pětadvacet a to by se možná dalo považovat za určitý milník. Vzpomínám si, jak jsem uvažovala v patnácti, na střední škole. Většina věcí mě tehdy šíleně otravovala a věřila jsem, že za deset let mi bude dobře. Zklidním se, přestanu se topit v úvahách a pochopím, jak se má žít. Možná budu provdaná za pohledného, sebevědomého muže a na cestě budou děti. Nebo je už budu mít.

Jistě, když se ohlédnu zpátky, nepochybně musím uznat, že tenkrát jsem na tom byla hůř, ale tvrdit, že jsem za deset let zmoudřela, by bylo přehnané. Někdy mám pocit, že mi ten patnáctiletý mozek snad zůstane až do smrti. V tom případě je nutné přijmout věci takové, jaké jsou, smířit se s nimi.

Mé dva takzvané vztahy se každopádně nevyvedly. Nejdřív ten s Klasem – k němu jsem se nastěhovala hned po gymnáziu, do hrozného domku, který zdědil po dědečkovi. Zatímco moji kamarádi cestovali s batohy po světě a objevovali ho, já skončila v lese v Södermanlandu. Vydrželi jsme tam osm nebo devět týdnů, hlavně proto, že bylo léto, a pak jsem se s ním rozešla. Na Klasovi bylo vidět, že je rád, že s tím nemusel přijít on. Ani jeden z nás nebyl zaměstnaný, neměli jsme ani auto, jen dvě stará kola bez převodů. Oba jsme měli na podzim začít studovat na Södertörnu. Denně jsme se milovali, protože jsme byli mladí, a každý druhý den jsme sedli na kola a jeli do Gnesty doplnit zásoby (většinou pivo, chipsy a cigarety). Celé to bylo tak hrozně naivní, že kdykoli si na to vzpomenu, musím kroutit hlavou.

Ale možná jsem se toho léta přece jen něco naučila a aspoň jsem neotěhotněla. Asi o tři roky později jsem se nastěhovala k jinému klukovi, Dieterovi, studentovi psychologie, a byli jsme spolu až do června, kdy skončil semestr a on se vrátil do Německa, kde jeho otec ochrnul po autonehodě. Nemůžu stoprocentně vyloučit, že se k sobě s Dieterem ještě někdy vrátíme, ale pochybuju o tom. Přestože jsme dost rozdílní, pořád se máme rádi. Když jsme se rozcházeli v deštivém odpoledni na letišti Arlanda, oba jsme byli hodně smutní. Frekvence našich přímých kontaktů se ale pořád zmenšuje, a když si prohlížím jeho příspěvky na instagramu, začínám mít podezření, že má v Mnichově novou holku.

V srpnu jsem přerušila studium psychologie (každopádně jsem si ve studiích dala pauzu). Možná to souviselo s Dieterem, ale asi taky s tím, že jsem se nakazila. Stalo se to na začátku července, kdy skoro nikdo jiný neonemocněl a někteří lidé si mysleli, že nebezpečí už je zažehnané. Navzdory tomu, že jsem mladá, mi bylo hodně zle. Možná mám špatnou krevní skupinu nebo tak něco, nenechala jsem se pořádně vyšetřit. Neskončila jsem sice v nemocnici, ale v podstatě celý měsíc uprostřed léta jsem skoro nevycházela. V té době jsem ještě bydlela na Liljeholmenu, v bytě, který jsme si s Dieterem pronajali z druhé ruky, a přemýšlela o tom, že bych se na podzim mohla poohlédnout po něčem menším a levnějším, ale nakonec jsem se odtamtud přestěhovala domů k mámě. Naštěstí ne do svého starého dívčího pokoje, protože máma zhruba ve stejné době, kdy jsem zmizela s Klasem v södermanlandských lesích, vyměnila byt v Alviku za jiný v Hornstullu.

Loňský červenec byl vážně strašný. Pravidelně se to střídalo: jeden den jsem se cítila dost špatně, druhý den příšerně. Horečka, bolesti, ztráta chuti a čichu a únava. Jakmile jsem se pustila do nějaké činnosti, mohlo jít i o něco úplně nenáročného, hned jsem se unavila. Po týdnu mně přišla udělat test sestřička v ochranném obleku. Po dvou dnech se mi potvrdilo to, co už jsem věděla. Covid-19. Jedna kamarádka a máma mi střídavě chodily nakupovat, tašky mi nechávaly za dveřmi. Vždycky mi zavolaly na mobil: Ahoj, dávej na sebe pozor, nemůžeme tě přijít obejmout, ale ono to určitě už brzy přejde, uvidíš!

Trvalo to měsíc, mám protilátky, které mi, jak doufám, vydrží až do smrti, ale přesto se hodlám nechat očkovat, jakmile budu mít příležitost.

To, abych u ní nějakou dobu bydlela, mi navrhla sama máma. Je herečka bez stálého angažmá a od února nepracuje. Divadla jsou zavřená. Kina a koncertní sály taky, v podstatě všechno, co nějak souvisí s kulturou. Po osmé hodině večer si v restauracích nesmíte objednat alkohol a lidé se smějí shromažďovat nejvýš v osmi. A tak dále a tak dále, rok 2020 se asi zapíše do historie jako rok, kdy se téměř všechno zhroutilo. Včera jsem viděla v televizi, jak premiér vyzval všechny Švédy, aby Vánoce neslavili jako obvykle. Máme prý zůstat doma. Nejet na hory ani nikam jinam. Nechodit do města, pokud to není nezbytně nutné. Veřejná zařízení jako bazény nebo sportovní haly jsou uzavřená. Panebože, pomalu mi to připomíná válečný stav.

A my budeme uprostřed toho jezdit po Švédsku. Abychom mohli oslavit Vánoce s mým strýcem Ludvigem, světoznámým malířem, kterého jsem zatím nikdy neviděla. On vlastně žije na Riviéře, ale letos si na zimu pronajal dům ve Švédsku, protože ho zachvátil stesk po domově.

Tahle slova máma použila, když jsem ji žádala o vysvětlení.

Zachvátil ho stesk po domově, to může postihnout i velké celebrity.

Máma ho nemá ráda a já si myslím, že na tohle praštěné dobrodružství kývla jen proto, že by tu mohlo jít o peníze. Strýc Ludvig je zazobaný, navíc je teď nejspíš nemocný, a tak není vyloučeno, že ke svým méně úspěšným sourozencům pocítil poněkud vřelejší emoce. Například k mámě. Mám ještě dva strýce, ty jsem taky nikdy neviděla, Leifa a Larse, ale na návštěvu do Sillingba máme přijet jen my dvě – já a máma.

Ano, tak se to tam jmenuje – Sillingbo. Malá vesnička dvě hodiny cesty od hranice s Norskem. V ní teď tedy pobývá Ludvig a jeho sekretářka. Daleko od všeho. Dívala jsem se na mapu v Googlu a zdálo se mi, že desítky kilometrů kolem jsou jen samé lesy. Mimochodem ta sekretářka – nebo možná milenka, anebo dokonce manželka – se jmenuje Catherine. Je to Francouzka, ale umí prý švédsky. Máma tvrdí, že nemá skoro vůbec přízvuk.

Jak tak jedeme zimním soumrakem, nedá mi to, abych si nezavzpomínala i na svého tátu. Vlastně abych o něm spíš nespekulovala, já totiž nevím, kdo to je. Nebo byl, takhle je to asi pravděpodobnější. Aspoň jestli můžu mámě věřit, jenže právě to je problém. Ona mi jeho totožnost odmítá prozradit. Vím od ní jen to, že šlo o poměrně neznámého amerického herce, kterého potkala v USA, když tam natáčela svůj jediný hollywoodský film. Podle všeho se jednalo – vzhledem k tomu, že jsem se narodila v únoru následujícího roku – o několik měsíců v roce 1995, na jaře a začátkem léta. Máma se zřejmě snažila získat další role, možná dělala nějaké reklamy, ale skutečný celovečerní film natočila jenom jeden. Jmenuje se Trable paní Murphyové, má v něm docela velkou roli, ale není nijak světoborný a ve Švédsku se nikdy nepromítal. Viděla jsem ho třikrát a máma mě upozornila, že rozhodně nemá smysl, abych v jeho scénách hledala tátu. On tam nehraje, to je všechno, potkali se na jednom večírku v domě jakéhosi bohatého producenta v Beverly Hills a chvíli spolu žili. To, že je těhotná, zjistila až po návratu do Švédska.

Samozřejmě se na ni občas zlobím, že mi nechce říct, co je – nebo, jak už jsem řekla, co byl – ten muž zač, jenže ona vždycky namítne, že s ním má dohodu a dané slovo se má dodržet. Pokud jsem to dobře pochopila, dohoda spočívá v tom, že jí poslal poměrně velkou paušální částku výměnou za to, že nikdy neprozradí jeho jméno. Vykládám si to tak, že už měl rodinu a chtěl po téhle linii pokračovat. Možná bych ho dokázala vyhledat, ale já se rozhodla, že se o to nebudu pokoušet, abych jejich dohodu taky respektovala. Alespoň prozatím. Nemyslím, že je extra bohatý, abych po něm – pokud je po smrti nebo brzy bude – mohla něco zdědit.

Kromě toho jsem měla několik let nevlastního otce, bylo to mezi mým pátým a desátým rokem. Jmenoval se Jacques a měla jsem ho docela ráda, ovšem s mámou jim to pak delší dobu neklapalo, takže nakonec z našich životů zmizel.

Máma měla od té doby několik známostí, ale z žádným z těch mužů nebydlela. Ani jeden jí nestál za námahu. Když někdy definuje pojem vztah, má podle ní dva základní prvky: potěšení a potíže. Potěšení v něm musí převažovat, jinak to nemá smysl.

V den svých padesátin pronesla řeč, v níž prohlásila, že je k mání pro manželství a že se bude snažit, aby to tak zůstalo ještě dalších čtyřicet let. Všichni – byli jsme velká skupina, která se sešla v hospodě na Södertälje – jsme se tomu sice zasmáli a zatleskali, ale já si uvědomuju, že ten vtip má v sobě i hodně smutku a slz. Mám mámu opravdu ráda a letos, v tenhle nešťastný rok, kdy její profesionální hrdost dostala takovou ránu, je mi jí vážně moc líto. Doufám, že jí můžu být aspoň trochu útěchou. Jak se asi cítí herečka, která nesmí stát na jevišti nebo před kamerou?

A za co stojí její dcera, která odešla z univerzity a neví, jak naložit se svým životem?

Dobré otázky, jak se říká.

Nemůžu donekonečna mlčet, a tak se někde poblíž Skövde nadechnu a nadnesu:

„Tak jak to vlastně vidíš? Ty a já, malíř a jeho milenka? Koledy a tanec kolem stromečku, nebo…?“ Máma se zasměje.

„Netuším. Víš přece, že jsem Ludviga nikdy pořádně nepoznala, ani když jsme byli děti. Je o osm let starší, klidně by to mohl být můj strýc nebo tak něco. Moje první vzpomínka na něj je, že se na mě rozzlobil, protože jsem mu umazala košili zmrzlinou. To mi byly asi čtyři nebo pět. Rozbrečela jsem se a máma mě musela utěšovat.“

Tohle jsem už slyšela, ale tvářím se, že ne.

„Takže už tehdy byl protivný?“

„Každopádně byl sebestředný,“ upřesní máma. „Jenže byl holt tátovým korunním princem. Lidi, se kterými se takhle zachází, bývají málokdy příjemní.“

„Tak proto jsi na mě byla vždycky tak přísná?“ rýpnu si. „Aby ze mě vyrostla milá a příjemná holka, která nenosí nos nahoru?“

„Přesně tak,“ potvrdí máma. „Je toho hodně, za co bys mi měla děkovat!“

„Skoro za všechno,“ dodám a obě se chvíli smějeme.

„Ale teď vážně,“ řeknu pak a otevřu sáček se želatinovými autíčky. „Fakt nechápu, proč za strýčkem Protivou jedeme právě teď, zničehonic, uprostřed pandemie, a dozvěděly jsme se to dva dny předem…“

„Už jsem ti přece říkala, že tomu taky nerozumím,“ řekne máma a nabere si hrst bonbonů.

„Že by umíral a chtěl by nám věnovat všechny svoje peníze?“

„Dream on, baby,“ řekne máma a hodí si autíčka do pusy. „Aspoň se pár dní zadarmo najíme. Ale vzdušné zámky si stavět nebudeme, ano?“

„A co ta Catherine?“ pronesu. „Neříkej mi, že o tom vůbec nic nevíš.“

Máma chvíli žvýká a přemýšlí.

„Podle mě spolu asi žijou na hromádce. Manželé určitě nejsou. Včera jsem si Ludviga vygooglila, ženatý nikdy nebyl. A nemá žádné děti. Ale na veřejnosti se moc neukazuje. Pokud se někdy přece jen objeví na nějaké vernisáži, většinou se tam zdrží jen půl hodiny. Co tam ještě napsali? Jo, že jeho obrazy byly na loňské retrospektivní výstavě v Nice pojištěny na šest milionů eur. Těch obrazů bylo celkem osmnáct.“

„Pane jo,“ řeknu. „Docela ráda bych jeden z nich dostala k Vánocům. Vyřešilo by to spoustu problémů.“

„Když jsem odmaturovala, dostala jsem od něj láhev šampusu a bonboniéru,“ říká máma. „Asi bychom neměly mít moc velká očekávání.“

„Aha, takže v té době jste se ještě stýkali?“

„Ne, on mi ty dárky poslal kurýrem.“

Chvíli se dívám do tmy. Jsou teprve tři hodiny a začalo pršet. Nebo snad sněží? Něco mezi, možná nás ale nakonec čekají bílé Vánoce. Přinejmenším předpověď tomu nasvědčuje.

„Člověk si rodinu nevybírá,“ řeknu.

„Může se jí vzdát,“ namítne máma. „Tohle právo mu nikdo nemůže vzít. Jak říkám: aspoň nemáme žádná přehnaná očekávání, to je jedině dobře.“

„Přesně tak, bohužel…“ povzdechnu si. „Je lepší být pesimistou, člověk pak není zklamaný. Jak dlouho ještě pojedeme?“

Máma se podívá na GPS. „Hodinu a padesát sedm minut. Zdřímni si!“

„Tak jo, ale nesmíš usnout za volantem.“

„Jsem svěží jako rybička. Copak jsem už někdy za volantem usnula?“

Odpovím, že tohle se stane jen jednou za život. Máma mě poplácá po koleni a já si co nejvíc sklopím opěradlo. Když ale zavřu oči, uvědomím si, že asi neusnu, jsem příliš rozrušená.

Vlastně ani nechápu proč. Možná kvůli mámě. Připadá mi, že není ve své kůži. Ale to samozřejmě souvisí s celou touhle situací. Proč by se měla cítit normálně? Náš výlet je pro ni nejspíš stejná záhada jako pro mě.

Rozhodnu se, že to tak je, pustím si do uší starý playlist z gymnázia a předstírám, že spím.

O dvě hodiny později – je několik minut po páté, stále den před Štědrým dnem, třiadvacátého prosince – zaparkujeme v Zapadákově před velkou dřevěnou budovou. Ve většině oken se sice svítí, ale všude kolem stojí zadumaný temný les. Prosincový noční chlad je nesmlouvavý, pomyslím si, a tohle místo tomu poměrně dost odpovídá.

Slabě sněží a zem je pokrytá tenkou bílou vrstvou.

„Tohle je typické,“ řekne máma a vypne motor.

„Co?“ zeptám se.

„Že musí mít dvě auta. Vždyť by stačilo jedno… Zvlášť když tohle vypadá jako jaguár. Vážně doufám, že nepozvali ještě někoho dalšího!“

„Říkala jsi, že tady budeme jen my čtyři, ne?“

Máma mi neodpoví. Místo toho se kousne do rtu a upře pohled na muže, který právě vyšel na schody. Jak tam tak stojí v matné nažloutlé záři venkovního osvětlení, napadne mě, že vypadá jako kříženec premiéra a hraběte Drákuly.

3

Louise

Co tady děláme?

Skutečně opodstatněná otázka. V Louisině hlavě se právě bezpředmětně hašteřila s různými předpojatými myšlenkami. Aby se tomuto hašteření vyhnula, Louise se snažila zaměřit na místo, na němž se s dcerou ocitly. V bývalé škole v Sillingbu.

Postavili ji pravděpodobně na začátku minulého století. Nebo možná na konci toho ještě předchozího, k tomu ale Louise nenašla během několika málo hodin, které zatím s Linn v budově strávily, žádnou dokumentaci. Jediné, co k tomuto tématu před chvílí objevila, byly dvě zarámované černobílé fotografie. Visely na stěně ve velké, rustikálně zařízené předsíni a zachycovaly několik školáků se svou učitelkou. První z nich byla datována rokem 1926 a Louise na ní napočítala šestnáct dětí různého věku. Odhadla ho mezi sedmi a dvanácti lety, takže se pravděpodobně jednalo o veškeré žáky školy. Jejich jména tam nebyla uvedena, ale přísná učitelka ve vzorovaném čepci a zástěře se jmenovala Ester Hagsjöová.

Druhá fotografie byla pořízena v roce 1958 a zachycovala třídu s pouhými šesti dětmi. Jen šest dětí, nadále různého stáří, čtyři chlapci, dvě dívky. Podle textu ve spodní části snímku šlo o vůbec poslední ročník. V témže roce byla škola uzavřena.

Jméno učitelky: Ester Hagsjöová.

Louise se zachvěla. Třicet dva let – ne-li víc – ve stejné vesnické škole. Celoživotní dílo? Přísná žena si byla na obou obrázcích až nápadně podobná, pravda, na tom druhém jí chyběl čepec a zástěra, přesto se nezdálo, že ji čas výrazně poznamenal. Jako by nehrálo roli, jestli skončila druhá světová válka, anebo začne až za několik let. Děti jsou děti, je třeba je učit a vychovávat, aby z nich vyrostli řádní občané. Některé z těch na pozdější fotografii možná ještě žijí. V tom případě jim je mezi sedmdesáti a osmdesáti. Dost možná některý z nich vesnici nikdy neopustil.

Učitelka je nepochybně po smrti, musela se narodit před více než sto lety.

Louise se v této zeleně vymalované místnosti pozdržela. Bylo za deset minut osm, stále ještě den před Štědrým dnem. Přesně v osm se měla podávat večeře. Ostatní včetně Linn, která si po sprše ráda dopřává chvíli odpočinku, jsou zřejmě ještě ve svých pokojích v patře. S výjimkou Catherine, tu bylo slyšet, jak v kuchyni s něčím rachotí a cosi si prozpěvuje. Dvoukřídlé dveře do místnosti zvané jídelna byly zavřené, ovšem linula se z nich tichá klavírní hudba.

Kdyby se tu dnes večer objevili školáci z fotografií, nevěřili by svým očím a uším, pomyslela si Louise.

Ale od zaslíbené doby křídového prachu a kalamářů uplynulo už víc než půlstoletí. Celý interiér domu bezpochyby prošel radikální proměnou. Dnes je dole jídelna, kuchyň, prostorná předsíň a obrazárna, ať už to znamená cokoli. Dalo by se předpokládat, že ukrývá drahé obrazy. Patrem se táhne chodba lemovaná knihovnami a hned šesti ložnicemi. Všechno je vkusné a dobře udržované. Kdyby nevěděla, že jde o bývalou školu, tipovala by to na penzion.

Jakmile opadlo počáteční rozhořčení nad Ludvigovou nehoráznou lží – čili když se ukázalo, že Vánoce v tomto Zapadákově budou slavit v celkem sedmi lidech –, se Louise a Linn shodly, že se k nové situaci postaví pozitivně. Aspoň prozatím. Každopádně snad nehrozí problém s udržováním doporučovaného odstupu v případě, že by byl někdo z nich nositelem toho zatraceného viru. Louise a její dcera sdílely jeden z pokojů v patře, které mají okna v průčelí domu, její bratr Lars a jeho žena Ellen, kteří přijeli už předešlého dne, se ubytovali v dalším z nich. Pokud to Louise dobře chápala, Ludvig a Catherine mají každý svou místnost ležící mezi zmíněnými pokoji. Dva pokoje nahoře jsou zatím stále volné, ale bratr Leif už je prý na cestě. Všichni mají k dispozici dvě velké koupelny a dvě oddělené toalety.

Když už je řeč o temných hladinách, v první řadě bude třeba prozkoumat Ludviga, toho zatraceného mizeru, pomyslela si Louise, když stála ve sprše a pokoušela se uklidnit a působit vyrovnaně. Ludvigu, co to má sakra znamenat? Co chystáš?

Není nemocný? Umírá?

Nemá proti tomu kuchyně námitky?

Table of Contents

I.

1

2

3

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.