Obsah

PŘEDMLUVA

DVĚ DÁMY

AVANTÝRA

HASIČ

SVINSKÉ POČASÍ

NEBEZPEČÍ MOBILU

FOTBAL

SOUSEDI

POUKAZ

STOP

DEJMEK

ANEŽKA A AMÁLIE

MUZEUM LOUTEK

THAJKY

ZLODĚJKA

Panenka Marie

POZNÁMKA

DESET DEKA DEKAMERONU

Petr Vydra

Copyright © Petr Vydra, 2024

Cover illustration © Leny Vítková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9881-8

PŘEDMLUVA

Přečetl jsem si Boccacciův Dekameron, protože když se seznámit s nějakým základním dílem světové literatury, tak přece s Dekameronem. Čtení je to nikoli truchlivé, nýbrž zábavné a občas i pikantní, tak proto. A i když některé jeho příběhy nemají nic společného s jakýmkoli milostným dobrodružstvím ani vzdáleně, přesto tuto knihu tak nějak jednolitě obestřela pověst četby právě dráždivé. Často tam ale jde o to, že někdo na někoho prostě jenom vyzraje. Oním přelstěným je v ideálním případě někdo, kdo vystupuje jménem velice nesmlouvavého úřadu, jehož autoritou to zákonitě otřese. Čtenář pak zažije takový ten úlevný smích na adresu obávané instituce, za niž si ovšem může dosadit cokoli, co je nad ním a vládne mu.

Proto ani já nemusím být konkrétní a dotyčnou instituci jmenovat, jde zkrátka o princip, o jakýkoli souboj Davida s Goliášem, abych zmínil nejstarší předobraz takové situace, o které vím. Dá se ostatně vztáhnout na jednotlivce i celé národy. Snažím se tím doložit, že osud udělal dobře pro krásnou Boccacciovu knihu, když obecné povědomí o jejím obsahu poněkud zploštil. Kdo by se pouštěl do četby stovky let starého díla, v němž každou chvíli nějaký šizuňk vynikne chytráctvím nad vyšší instancí? To, co v pověsti o této knize převážilo, je daleko větším lákadlem, ale čtenář se rád pustí i do toho ostatního, protože přece nemůže tušit, zdali nějaká pikanterie nečeká hned na příští stránce.

Když jsem si název Boccacciova Dekameronu půjčil a dál ho posunul, myslel jsem zejména na jeho široké rozkročení námětů; tedy na to, co se o této knize zpravidla až tolik neví. Boccaccio na jednom místě zpracoval mnoho příběhů, z nichž mnohé existovaly už před ním. Já na rozdíl od Boccaccia napsal příběhy zcela původní a vypůjčil jsem si pro změnu „jenom“ název knihy. Protože je mi však jasné, že mě Boccaccio převyšuje ve všech možných směrech, dávám svou úpravou názvu najevo, že půjde jen o zlomek dokonalosti skutečného Dekameronu. Moje kniha má menší váhu jak hmotnostně, tak svým významem, což přiznávám bez skrupulí rovnou na obálce. A chovám se tak trochu jako prodavač, který něco prodává na váhu, takže se mohu zeptat: Je to deset deka, můžu to tak nechat?

Příběhy, které vám ve své knížce nabízím, podobně jako u Boccaccia nejsou pouze milostná dobrodružství, i když takové zde naleznete taky. Některé Boccacciovy příběhy jsou totiž drastické kriminální případy, i když pro současné čtenáře všechny ty pirátské krváky působí svým zasazením na moře a ostrovy v dobových kostýmech a cizokrajných kulisách poněkud neskutečně. Čteme je jako něco stylizovaného, na rozdíl od tehdejšího čtenáře, který věděl, že to, co čte, se může stát i jemu.

Že je Dekameron knihou plnou nejrůznějších rozmíšek, únosů a mordů, jeho pověst nijak moc nezasáhlo. Zkusil jsem tedy do svých deseti deka zasadit také pár příběhů ne-li přímo kriminálních (i když i na to dojde), tak alespoň soudničkových. Ono se to s milostnými avantýrami někdy pěkně doplňuje a prolíná, protože víte, kam ty nevěry občas vedou, a to dokonce už ve stadiu pokusu, pokud se záměr provalí dřív, než dojde k samotnému naplnění. Hrdinové mých povídek nejsou zkrátka takoví rekové a většinou ani filutové jako zpravidla mazanější (a vůbec tak nějak středověce chrabřejší) hrdinové Boccacciovi. Snad si tedy při četbě jejich příhod budete moci říci jako někdejší Boccacciovi čtenáři v jeho zemi: To by se mohlo stát i mně.

Co se týče námětové rozkročenosti, vzpomněl jsem si ještě, že vedle realistického žánru sahá Boccaccio i k nadpřirozenu, k tomu, co bychom dnes označili za žánr mysteriózní povídky. Tak toho jsem se taky chytil. Mohl bych ještě pokračovat, ale radši už si odepřu další psaní o Boccacciovi, protože to by byl samý Boccaccio a na příběhy, které jsem vám uchystal, by vůbec nedošlo.

DVĚ DÁMY

V jedné kavárně na Malé Straně se sešly dvě dámy. Jedna, ta starší, už u stolečku seděla. Mladší právě dorazila od tramvaje. Nepřicházela sice na sraz pozdě, ale stejně měla nutkání se omluvit. Dáma, s níž se měla sejít, je totiž manželkou jejího milence. Takže mladší dáma vnesla do kavárny s sebou i atmosféru provinilosti. Mladší dáma si netroufala přisednout. Alespoň ne sama od sebe. Představila se jako Karolína Wiesnerová a čekala, až bude starší dámou vyzvána k usednutí.

„Vlaďka Nováková,“ představila se i starší dáma a důraz při tom položila na příjmení. To má totiž od manžela, to ji s ním spojuje, v něm spočívá oprávněnost jejího nároku na něj.

„Posaďte se,“ řekla Vlaďka, mezitímco něco hledala ve své kabelce, čímž jakoby dávala najevo, že setkání s Karolínou je pouze jednou z mnoha věcí, které tady vyřizuje. Z kabelky nic nevyndala, což ale neznamená, že se v ní přehrabovala jen tak naoko; možná se jen chtěla přesvědčit, že to, o čem si nebyla jistá, jestli náhodou nezapomněla, tam opravdu má.

Karolína usedla. Zavládlo mezi nimi ticho. O to silnější dojem vytvářel běžný kavárenský šum. Cinkání skleniček a lžiček o okraje šálků, šustění novin a další zvuky zněly sice decentně, ale protože mezi oběma se měl rozproudit živý hovor, jak se u dam sedících za stejným kavárenským stolkem sluší, všechny ty zvuky se zdály být hlasitější, než ve skutečnosti byly.

Vlaďka po chvíli zvedla ze stolečku mobil, a aniž měla potřebu se byť jen posunkem omluvit, chvíli na něm vyťukávala nějakou zprávu. Párkrát s nespokojeným výrazem ve tváři mazala to, co už napsala, aby pak svoji zprávu zamyšleně formulovala znovu. Když byla se zněním své textovky (nebo snad mailu) spokojená, získala její tvář potěšený a jaksi harmoničtější výraz.

Karolína si mezitím objednala kávu. Když jí byla přinesena, třásla se jí ruka tak, že když chtěla míchat nápoj lžičkou, zaťukala o okraj šálku. Vypadala jako někdo, kdo na sebe chce obvyklým způsobem upoutat pozornost větší společnosti, ke které hodlá pronést projev; třebaže v takovém případě se lžičkou ťuká spíše do skleničky s vínem.

„Tak spusťte,“ pravila paní Vlaďka, když svůj mobil odložila. „A říkejte mi Vlaďko.“

„Děkuju, vy jste zlatá,“ spíše vydechla, než řekla mladší dáma. „Říkal mi váš Karel, že se s vámi mám sejít na pár slov, že jste velice kultivovaná, zralá… myslel duševně zralá žena, která měla pro náš románek s Karlem celou dobu pochopení.“

„Ale on už to není románek, Karolíno, viďte… Tedy můžu vám říkat Karolíno?“

„Jistě, samozřejmě, určitě můžete,“ sypala ze sebe dychtivě Karolína. A protože se jí ulevilo, byla výřečnější, než je u ní jindy obvyklé. Konečně to u tohoto stolku vypadalo, jako když tu sedí dvě dámy. „Ne, není to už románek. Postoupilo to, nebo spíš by to mělo postoupit do další fáze. Máte nadhled, říkal Karel, a pochopíte, že s Karlem zažíváme opravdovou lásku. A tak věřím, že tak, jak jste nad námi mhouřila oči, když jsme se s Karlem poslední tři roky scházeli…“

„Ale já jsem nad vámi nemhouřila oči, já o ničem nevěděla,“ řekla Vlaďka, která opět zalovila v kabelce a vytáhla odtud kapesník. Dala si ho k nosu. Ale jen na chvíli. Pak jako kdyby se rozhodla, že nebude plakat – jako by o něčem takovém mohl člověk rozhodnout –, kapesníček spěšně vrátila do kabelky.

„Aha,“ řekla poněkud zkoprnělá Karolína. „Tak já byla po většinu našeho vztahu přesvědčená, že o nás víte, a vy zatím…“

„Samozřejmě ano, ale až poslední dobou, kdy už to postoupilo do další fáze, jak říkáte, drahá Karolíno,“ řekla Vlaďka.

„Ano,“ upadla do rozpaků Karolína. „Vlastně nevím, proč mě sem Karel poslal. Nejspíš chtěl, abych vám to řekla já.“

Vlaďka přímo spokojeně přimhouřila oči a podotkla: „Ano, Karel se sám k ničemu neodhodlá… Znám ho léta, čímž si na něj nedělám nějaký nárok, ale proč to neříct, jste mi sympatická a zdá se mi, že jdete tak trochu v mých stopách.“

Ačkoli nevěděla proč, Karolína se tomu skoro zasmála. Přišlo jí to absurdní. Ona přece nejde v ničích stopách, žije svůj vlastní příběh, který v jednom velice důležitém ohledu právě teď začíná. „Jak to myslíte, ve vašich stopách…?“ zeptala se.

Vlaďka se usmála a mávla rukou, jako kdyby to nestálo za řeč. Pak ale přece jenom spustila. A vůbec ne neochotně. Naopak jako někdo, kdo se chce už dlouhou dobu svěřit, ale dosud nepotkal spřízněnou duši: „Vždycky jsem všechno vyřizovala za Karla. Daně, vyplňování formulářů, vybírání dovolené, placení záloh, trvalé příkazy, jednorázové platby… to by bylo nedoplatků a penále, které bych za něj musela platit později… Jak víte, Karel má velkorysou povahu, což okouzlí, když platí za celou hospodu, a umí to náležitě prodat. Pak ale přijdete domů a zjistíte, že nemáte na rohlíky, abyste dětem udělala svačinu.“

„Vážně takový je?“ podivila se Karolína.

Vlaďka upila ze svého moka. Usrkla ale jen krátce, jen aby co nejrychleji mohla pokračovat ve vypravování: „Nezná hodnotu peněz. Zná hodnotu přátelství. Nezná hodnotu manželské věrnosti, protože před vámi měl i jiné ženy, ale na žádnou nechtěl přenést odpovědnost za důsledky svého bohémského života… Karolíno, teď mi to dochází: on ve vás vidí mě před lety. Musím říct, že mi to vlastně lichotí, jste mladší a vypadáte vážně dobře.“

Karolína chtěla zaprotestovat, ale Vlaďka se nenechala přerušit. „Ne, vypadáte, a mně to můžete věřit. Nejste první Karlova milenka, kterou jsem odhalila… pardon, vy jste měla tolik slušnosti, že jste se mi přihlásila sama. A už v tom ty ostatní převyšujete. A v kráse pochopitelně také. Ale v čem že mi připomínáte mě ve vašem věku? Taky jsem byla hezká.“

„Pořád jste,“ vydechla Karolína a znělo to upřímně. „Když jste poslala tu esemesku po tom, co jsem přišla, usmála jste se a v tu chvíli jsem si uvědomila, jak jste pořád krásná.“ Slovo pořád se mohlo Karolíny dotknout, protože naznačuje období, které nemůže trvat věčně, ba spíš se už chýlí ke konci. Vlaďka o tom ale takhle nepřemýšlela. Cítila, že to tak Karolína skutečně myslí, třebaže se v tom dozajista skrývá i trocha licoměrnosti, protože chce svoji záležitost vyřídit pro sebe příznivě.

„Díky za lichotku. Ale v čem mám pocit, že se mi podobáte? Ono je to komplexnější. On prostě ve vás Karel vidí pokladničku, služku, ošetřovatelku, řidičku, sekretářku, kuchařku v mladším a atraktivnějším balení. Budete se brát, pochopila jsem to dobře…“

„No, mysleli jsme to tak. Domnívala jsem se, že to už nějakou dobu tak nějak tušíte, a ne že se až dneska budete seznamovat s mojí existencí,“ řekla Karolína s hořkostí. „Nevěděla jsem, že jsem nějaká v řadě… A jestli jo, tak doufám, že jsem na konci té řady a po mně už žádná další nebude. Ale stejně… Alespoň moje jméno vám mohl říct. Což pochopitelně na celé věci nic nemění. Pořád si ho chci vzít.“

Vlaďka jako kdyby nepostřehla Karolínin poněkud ublížený tón, pokračovala se vzrůstajícím nadšením dál: „Já vám to přeju. Jen vás chci zbavit nějaké deziluze, která by přišla později, protože manželství je především dennodenní soužití, ta všední stránka obyčejného života. Z těch všedních střípků se skládá to, co je pak váš vztah. Milování je krásná věc. A ta Karlova výkonnost… Pokud se o něj teda zrovna s někým nedělíte. A když, ať je to jen jedna, že jo,“ Karolína se této své poznámce bezstarostně, ba přímo frivolně zasmála. Pak ale opět přešla do věcného tónu.

„Nebudu vás tím dlouho zatěžovat. Jen takový výčet. V neděli svíčkovou. Vždycky. Maminčin recept. Paní Nováková – jako Karlova maminka – vás ráda zasvětí. Už dlouho nikoho necepovala, ta bude šťastná. Ale za pár let pod jejím vedením se do té chuti přesně vpravíte. Bude totiž na tu svíčkovou pravidelně chodit a hodnotit ji… V pátek k večeři biftek, správně propečený. Jako věda to jenom vypadá, nebojte… Špinavé ponožky nechává Karel všude, ale víte přece, co se špinavýma ponožkama. Nesměj samozřejmě několik týdnů ležet společně s Karlovou svačinou, kterou měl na ryby, ale zapomněl ji sníst. Jakmile už nevíte, kde končí svačina a začínají ponožky, celý bez milosti vyhodit. Ostatně to se stává jen párkrát do roka… Dloube se v nose. Když to nebude u jídla, nemusíte to komentovat. Karel nemá rád, když ho někdo komanduje. S výjimkou jeho matky, ale na tu přece nebudete žárlit.“

„Vlaďko, prosím vás, mně je teprve dvacet devět let,“ řekla Karolína.

„Proč to zmiňujete? To je přece věk, kdy už člověk může určit směr svého života. Ať už na profesním poli, nebo v osobní rovině. Musím ale říct, že vypadáte i na míň,“ mrkla na ni Vlaďka uznale.

„Já přece nechci žít takhle,“ řekla Karolína, jejíž výmluvnost byla náhle ta tam a nejspíš se rozhodla vyjadřovat se jen v těch nejholejších větách.

„Pořídím vám menší seznam, chcete? Tím se to urychlí. Ono toho je napoprvé trochu hodně, ale když to budete mít vypsané, tak ono vám to postupně přejde do krve. Měření tlaku, co je spánková apnoe, jak rozmasírovat artritidu v rameni. Co při chrápání dělat, a co naopak nikdy. Co na chrápání odpoledne, protože Karel si – jak možná víte, ale třeba taky nevíte – odpolední šlofíček nedá nikdy vzít. Taky bych si dala občas říct, zvlášť teď, ve svých letech, ale na kom by pak byl chod domácnosti? To by doma nebylo pak hotové vůbec nic. Nemyslím jen ženské práce, ale i ty mužské, prostě jakékoli práce…

Jak na kocoviny? Taky důležité. A je rozdíl v kocovině jednodenní a dvoudenní po nějakém delším tahu, po nějaké takové té pánské jízdě, které jsou v uvozovkách bez bab. Ženy nejsou údajně při takových akcích ani na nějakém vzdálenějším obzoru. A ani někde za ním, když už o tom mluvíme. To, jak Karel referuje o pánských jízdách, zní, jako kdyby se odehrávaly na nějaké cizí planetě, kde ani žádné ženy nežijí a navštívit ji mohou také jen muži. Přitom pravý opak bývá pravdou. Nejspíš má Karel ale pocit, že nelže. Třeba to má nastavené tak, že když si nepamatuje její jméno nebo se na ně pro jistotu ani nezeptal, tak dotyčnou nejspíš de facto nepotkal, bez ohledu na to, co spolu dělali. Ale to už jsou takové třešinky na dortu.

Nevím, jestli ze mě třeba nemluví nějaká zahořklost, kterou jsem zatím nezpracovala, na což teď, když je to za mnou, budu mít bohudík dost času. Možná vám to ale vyprávím, protože se tím právě už dokážu pobavit, takže už to mám zpracované. Kdoví? Vyzná se člověk někdy sám v sobě? Nemyslím si. Ale pojďme k meritu věci. Takhle jenom tlachat a odbíhat od tématu, na to se můžeme sejít někdy jindy. Teď bych vám ráda předala nějaký ten manuál na Karla. Až to hodím na papír, budu to moct psát aspoň jenom v bodech, protože vy si pak vybavíte náš rozhovor a u jednotlivých bodů si už vzpomenete.

Takže k těm kocovinám. Jen abyste si to představila… To, že je Karel po probuzení trochu morous, je možná slabý slovo, ale to asi víte.“

„To vím,“ pípla Karolína poněkud provinile.

„No… a bohužel se to nedá pořád srovnat s tím, jaké to je, když se budí s kocovinou. Zvláště s tou dvoudenní. Na to ale žádnou radu nemám. Snad jen jednu jedinou. To se musí prostě jenom vydržet. Naštěstí se tady Karlova jakási nahromaděná negativní energie realizuje jenom verbálně. Prostě vám, jak asi víte, řekne ošklivé věci, za něž se vám pak omlouvá.“

„Ale krásně omlouvá,“ zasnila se Karolína.

„Ano, Karlovo umění se omlouvat nemělo vzhledem k tomu, jak žil, příležitost zakrnět. To se omlouvá za to, co ví, že udělal. Jenom to později dokáže nahlédnout střízlivěji. Slovo střízlivěji mě přivádí k těm kocovinám, ale to si musíte prožít sama, to je prostě nepřenositelný.

Teď náměsíčnost… Karolínko, já už za vás začínám cítit přímo mateřskou odpovědnost. Uvědomuju si totiž – já si vedu deník, tudíž mám evidenci –, že Karel s vámi nikdy nespal za úplňku. To totiž nebyl za poslední tři roky z domu. Zcela jsem chápala proč. Nechce přece ztratit jakékoli vazby, ať už přátelské na nějakém tahu, nebo milenecké, tím, že ho jeho kumpáni nebo přítelkyně zažijí za úplňku. Ale já vás zapřísahám, abyste to chápala. Jestli totiž Karel těsně po probuzení řekne něco, o čem ví, že by to říct neměl, ale něco temného ho k tomu pudí, tak za úplňku jedná už úplně mimo sebe. Tehdy cosi temného v něm nabude vrchu natolik, že nějaký zbytek toho Karla, jak ho známe a máme rády…, je na chvíli vyřazen z provozu. Takže pokud byl úplněk, musíte si pak neustále připomínat – to nebyl Karel, kdo mě uhodil…“

V tuto chvíli Karolína skoro vykřikla, ale sama si položila dlaň na ústa.

„… to nebyl Karel, kdo mě uhodil,“ navázala Vlaďka, kterou Karolínin zdušený výkřik nevyvedl z konceptu a pokračovala dál, jako kdyby chtěla Karolínu zhypnotizovat. „To bylo něco zlého v něm, co ničí nejvíc jeho samotného, protože kdo tím trpí především, je on sám.

Patřím totiž mezi lidi,“ změnila Vlaďka rytmus z hypnotizujícího na věcný, „kteří vědí, že tělesné strádání, byť jakkoli hrozné, se nevyrovná bolesti duševní. Možná si myslíte, nakolik jsem osvícená a že jsem si tuhle pravdu, kterou si hodně lidí nepřipouští, nastudovala… Ne. Sama bych tomu nebyla věřila, kdybych neměla zkušenost s Karlem. Ty jeho nešťastné deprese ho dokážou vyřadit na několik dní, kdy ani nevstane z postele. Tehdy je opravdu k politování. Jako dítě, uzlíček. Ty tam jsou jeho šarm, grácie, jiskřivost ducha, vtipné glosy a legrácky, jimiž obšťastňuje i úplně cizí lidi někde v restauraci a pro které ho máme – promiňte, že to znova říkám v množném čísle, ale bude to jen teď a naposledy, dovolte mi to tedy ještě jednou říct –, že ho máme pro tohle všechno… obě… rády.“

S posledními slovy položila Vlaďka dlaně na Karolíniny ruce, které spočívaly na chladivé mramorové desce kulatého stolku. Oproti mramoru Vlaďčiny ruce hřály, skoro až nepříjemně. Karolína chtěla své ruce odtáhnout. Třebaže racionálně chápala, že jde od Vlaďky o sympatické gesto. Fyzicky jí to však bylo nepříjemné. Cítila se jako chycená do pasti. Vlaďka byla silnější, než Karolína čekala, a to, jak velkou sílu ona sama vynakládala – zatím marně –, aby se z Vlaďčina sevření vymanila, začínalo být už společensky nepřípustné. Vlaďka dál svírala její zápěstí až nepřirozenou silou a usmívala se na ni s výrazem členky nějaké sekty, která je už vyhořelá, ale mezi svými se to bojí dát najevo.

Karolína se přestala bránit Vlaďčinu sevření a skoro jako přiznání své porážky v tomto tichém souboji vydechla. Svoji energii teď namísto pokusu se Vlaďce vytrhnout vložila do následujícího přiznání.

„Já už ho nechci,“ řekla a pocítila silnou úlevu. Všechno z ní rázem spadlo, ale o to zesláblejší si nyní připadala.

„Ale já vám ho dávám,“ řekla Vlaďka se stále tímtéž mechanickým úsměvem.

Ten úsměv nebyl až tak nepřirozený, jenom doba jeho trvání a to, že se na něj Karolína musela stále dívat, mu přidávalo na zlověstnosti. Dokonce se přistihla, jak ho zrcadlí, jak chytá tentýž tiše manický výraz. Sama se toho u sebe lekla a s odporem se otřásla. Řekla: „Ale já ho nechci. Promiňte, Vlaďko, jste úžasná žena. Promiňte.“

„Neplačte,“ řekla Vlaďka něžně, ale přitom zněla trochu jako automat.

„Nechci ho. Vyřiďte mu to. Promiňte, že vás používáme jako prostředníka. Nejdřív Karel mě… teď já vás.“

„To já se omlouvám za Karla. A vy se za sebe neomlouvejte. A za Karla už vůbec ne. Kdoví, jestli nemám svůj díl viny za to, jaký je. Třeba jsem si ho tak vychovala. Ale kdo to dneska dokáže rozlišit, jaký byl, když jsem ho převzala přímo z náruče jeho matky – tedy obrazně řečeno –, a koho jsem z něj vytvořila já. Která z nás ho rozmazlila víc.“

„Nevím, Vlaďko, co bych si bez vás počala. Kde bych bez vás byla. Co by se všechno mohlo stát, nebýt vás. Uhodit… to je to nejhorší… to je přece přesně ta hranice, kdy… já nemůžu.“

„Ale já už myslela… skoro jsem doufala, že vy a Karel… všechno se přece dá omluvit, když ho máte ráda.“

„Ne, nemůžu. Na shledanou,“ řekla Karolína, která si najednou uvědomila, že ji Vlaďka už nedrží. Postavila se, oblékla si blejzr, kabelku spěšně přehodila přes rameno. Dokonce instinktivně couvala, jako kdyby chtěla Vlaďku kontrolovat, jestli se za ní náhodou nerozeběhne. Trochu zesilovala hlas, jak k ní promlouvala z větší a větší dálky: „Nechte si ho, prosím, Vlaďko, nechte si ho. Na shledanou.“ Pak už se otočila a drobnými krůčky, jak jí to jen sukně a lodičky dovolovaly, se rozeběhla kavárnou k východu.