John Grisham

SOUDCŮV SEZNAM

Přeložila Veronika Volhejnová

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

THE JUDGEʼS LIST

Copyright © 2021 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Veronika Volhejnová, 2024

ISBN 978-80-242-9871-9

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- POZNÁMKA AUTORA

1

Telefonát přišel na pevnou linku v kanceláři, skrze systém starý nejméně dvacet let, který se úspěšně ubránil všem technologickým pokrokům. Přijímala ho potetovaná recepční jménem Felicity, nový přírůstek, jenž bude zase pryč dřív, než fungování telefonů plně pochopí. Pořád někdo odcházel, zvlášť sekretářky. Ty se střídaly absurdním tempem. Morálka nestála za nic. Kárné komoře už čtvrtý rok v řadě snížila rozpočet vláda, která pomalu ani nevěděla, že něco takového existuje.

Felicity se povedlo přepojit telefonát na druhý konec chodby, na přeplněný psací stůl Lacy Stoltzové. „Hovor na lince tři,“ oznámila.

„Kdo je to?“ zeptala se Lacy.

„To mi nechtěla říct.“

Lacy mohla odpovědět nejrůznějšími způsoby. V oné chvíli se ovšem nudila a neměla chuť plýtvat citovou energií potřebnou k tomu, aby dívčinu pokárala a postavila do latě. Veškerá rutina i protokol byly vepsí. Z kanceláří se ztrácela disciplína a Kárná komora se propadala do zmateného bezvládí.

Ona ale byla veteránka, skutečná veteránka, a bylo tedy důležité jít ostatním příkladem. „Díky,“ řekla a zmáčkla blikající světélko. „Lacy Stoltzová.“

„Dobré odpoledne, paní Stoltzová. Máte chviličku?“

Žena, vzdělaná, bez náznaku přízvuku, řekněme pětačtyřicátnice, plus minus tři roky. Tuhle hru hrála Lacy vždycky. „S kým mám to potěšení?“

„Zatím zní moje jméno Margie, ale užívám i jiná.“

Lacy to pobavilo tak, že se skoro zasmála. „No, aspoň jste v daném ohledu upřímná. Normálně mi chvilku trvá, než se propracuju přes všechna falešná jména.“

Anonymní volající byli běžní. Lidé, kteří měli nějakou stížnost na soudce, bývali velmi opatrní a nechtělo se jim zaútočit na systém přímo. Skoro všichni se báli odvety shora.

„Ráda bych si s vámi promluvila někde v soukromí,“ pokračovala Margie.

„Moje kancelář je dost soukromá, jestli chcete.“

„Kdepak,“ utrhla se. Ta myšlenka ji zjevně děsila. „To by nešlo. Znáte Siler Building, hned vedle vás?“

„Samozřejmě,“ potvrdila Lacy. Vstala a podívala se z okna na Siler Building, jednu z několika bezvýrazných vládních adres v centru Tallahassee.

„V přízemí je kavárna,“ pokračovala Margie. „Můžeme se tam sejít?“

„Snad ano. Kdy?“

„Teď. Piju už druhé latté.“

„Tak přibrzděte. Dejte mi pár minut. A poznáte mě?“

„Ano. Máte fotku na webovkách. Sedím vzadu nalevo.“

Lacy měla skutečně v kanceláři dost soukromí. Kancelář po levé straně byla prázdná, odstěhoval se odtamtud kolega, který prchl do větší státní instituce. Z místnosti přes chodbu udělali improvizovaný sklad. Vyrazila směrem k recepci, ale vklouzla do kanceláře Darrena Tropeho, jenž byl v Komoře dva roky a už teď se rozhlížel po jiném místě.

„Neruším?“ zeptala se, protože když vešla, nechal nějaké práce.

„Ani ne.“ Celkem nezáleželo na tom, co dělal nebo nedělal. Když Lacy cokoli chtěla, byl Daren její.

„Něco bych od tebe potřebovala. Jdu naproti do Sileru na schůzku s neznámou ženou, která přiznala, že používá falešné jméno.“

„Tyhle špionážní historky miluju. Rozhodně je to lepší než si tady číst o soudci, který měl oplzlé poznámky ke svědkyni.“

„Jak moc oplzlé?“

„Dost barvitě.“

„Nějaké fotky nebo videa?“

„Zatím ne.“

„Dej mi vědět, když je seženeš. Nevadilo by ti zajít tam tak za čtvrt hodiny a udělat fotku?“

„Jasně. Žádný problém. Nemáš tušení, kdo to je?“

„Ani v nejmenším.“

Lacy vyšla z budovy, pomalu se loudala kolem bloku a vychutnávala si chvilku na čerstvém vzduchu, potom zvolna vešla do haly Siler Building. Byly skoro čtyři odpoledne a v tu hodinu tam žádní další hosté kávu nepili. Margie seděla u malého stolku vzadu nalevo. Krátce mávla, jako by si toho mohl někdo všimnout a ona nechtěla, aby ji přistihli. Lacy se usmála a zamířila k ní.

Afroameričanka kolem pětačtyřicítky, zjevně nějaká intelektuální profese, atraktivní, vzdělaná, volné kalhoty a podpatky – oblečená byla lépe než Lacy. V Komoře se však v poslední době na oblékání nehledělo. Bývalý šéf vyžadoval sako a kravatu a nesnášel džíny, jenže před dvěma lety odešel do důchodu a většina pravidel s ním.

Lacy prošla kolem pultu, kde se baristka lenivě opírala lokty o umakart a v obou dlaních chovala růžový telefon, který ji zjevně naprosto fascinoval. Vůbec nezvedla hlavu, očividně ji nenapadlo novou zákaznici přivítat, a Lacy došla k závěru, že kofeinu stejně bylo pro dnešek dost.

Margie nevstala, ale vztáhla k ní ruku a řekla: „Ráda vás poznávám. Dáte si kávu?“

Lacy se usmála, ruku stiskla a posadila se k čtvercovému stolku proti ní. „Díky, ne. Vy jste Margie, ano?“

„Zatím ano.“

„To není nejlepší začátek. Proč používáte přezdívku?“

„Vyprávět můj příběh by trvalo celé hodiny a nejsem si jistá, že ho chcete slyšet.“

„Tak proč se vůbec obtěžujete?“

„Prosím, paní Stoltzová.“

„Lacy.“

„Prosím, Lacy. Nemáte tušení, z jakého citového traumatu se v téhle fázi svého života pokouším dostat. Momentálně mám nervy dost nadranc, víte?“

Nepůsobila tak, vypadala jen trochu napjatá. Možná za to mohlo ono druhé latté. Rejdila očima napravo nalevo. Byly to hezké oči a rámovaly je výrazné fialové obroučky. Skla v nich nejspíš nepotřebovala vůbec. Brýle patřily k oblečení – takové nenápadné přestrojení.

„Nejsem si jistá, co vám na to říct,“ pokrčila rameny Lacy. „Co kdybyste začala mluvit a třeba se někam dostaneme?“

„Četla jsem o vás.“ Sáhla do batohu a obratně vytáhla desky. „Ten případ indiánského kasina. Není to tak dávno. Vyhmátla jste soudkyni, která brala úplatky, a nechala jste ji zavřít. Jeden reportér o tom psal jako o největším úplatkářském skandálu v historii americké jurisprudence.“ Složka byla dobrých pět centimetrů tlustá a takhle zvenčí to vypadalo, že je dokonale srovnaná.

Lacy si povšimla užití slova jurisprudence. U laika zvláštní.

„Byl to velký případ,“ připustila s předstíranou skromností.

Margie se usmála: „Velký? Rozbila jste zločinecký syndikát, usvědčila soudkyni a pěkných pár lidí jste poslala do vězení. Pokud vím, ještě tam všichni jsou.“

„To je fakt, ale rozhodně jsem nebyla sama. Hodně se toho účastnila FBI. Byl to dost komplikovaný případ a pár lidí přišlo o život.“

„Včetně vašeho kolegy, pana Huga Hatche.“

„Ano, včetně Huga. Zvláštní. Proč jste si mě takhle důkladně prověřovala?“

Margie sepnula ruce a položila je na desky, které dosud neotevřela. Ukazováčky se jí chvěly. Podívala se ke dveřím a znovu se rozhlédla, ačkoli nikdo nevešel, nikdo neodešel, nikdo se nepohnul, dokonce ani baristka, ztracená kdovíkde v oblacích. Margie usrkla brčkem kávu. Jestli to skutečně bylo její druhé latté, skoro se ho nedotkla. Použila slovo „trauma“. Přiznala se, že má „nervy nadranc“. Lacy si uvědomila, že žena má strach.

„Nejsem si jistá, že by se tomu dalo říkat prověřování,“ odpověděla Margie. „Jen informace z internetu. Ono je tam dnes všechno.“

Lacy se usmála a snažila se být trpělivá. „Nejsem si jistá, jestli se takhle někam dostaneme.“

„Vaše práce je vyšetřovat soudce obviněné z pochybení, je to tak?“

„Správně.“

„A jak dlouho už to děláte?“

„Promiňte, ale co na tom záleží?“

„Prosím.“

„Dvanáct let.“ Vyslovit ono číslo nahlas jí připadalo jako připustit porážku. Znělo to jako strašně dlouhá doba.

„Jak se vlastně pouštíte do nějakého případu?“ zeptala se Margie a neklidně se přitom vrtěla.

Lacy se zhluboka nadechla a připomněla si, že má být trpělivá. Lidé, kteří si chtějí stěžovat a dostanou se až takhle daleko, bývají často otřesení. Usmála se a pustila se do vysvětlování: „Typický postup je ten, že nás kontaktuje někdo, kdo má problém s některým soudcem. My se s ním pak sejdeme, a pokud se zdá, že jeho věc by mohla být opodstatněná, podá daný člověk oficiální stížnost. My ji pak pětačtyřicet dní zkoumáme a během té doby ji nezveřejníme. Říká se tomu prověřování. V devíti případech z deseti to ani dál nedojde a stížnost odmítneme jako neoprávněnou. Pokud zjistíme, že k pochybení skutečně mohlo dojít, uvědomíme příslušného soudce nebo soudkyni a ti pak mají třicet dní na odpověď. V téhle fázi obvykle do věci vstupují právníci a my vyšetřujeme, vedeme slyšení, předvoláváme svědky a tak vůbec.“

Zatímco mluvila, vešel zvolna Darren. Byl sám. Vyrušil baristku objednávkou kávy bez kofeinu a počkal si na ni u pultu. Obě ženy ignoroval. Pak si kávu odnesl na druhý konec místnosti, otevřel laptop a pustil se do práce, nebo to tak vypadalo. Aniž se jakkoli prozradil, natočil laptop tak, aby jeho kamera mířila Lacy na záda a Margie do obličeje. Nastavil objektiv na bližší záběr a začal natáčet.

Jestli si ho Margie všimla, nedala to najevo.

Soustředěně Lacy naslouchala a pak se zeptala: „Jak často se stane, že je soudce odvolán z úřadu?“

A zase – proč je to důležité? „Naštěstí ne příliš často. Máme dozor nad tisícem soudců a velká většina z nich jsou čestní a pracovití profesionálové. Většina stížností, které nám přijdou, není tak vážná. Nespokojení účastníci sporů, kteří nedostali, co chtěli. Hodně rozvodových případů. Spousta právníků, kteří se rozčilují, že prohráli. Práce máme dost, ale obvykle se problém dá vyřešit.“

Záměrně to líčila jako nudnou práci, a po dvanácti letech jí to vlastně tak i připadalo.

Margie poslouchala a bubnovala špičkami prstů o desky. Zhluboka se nadechla a zeptala se: „Je vždycky nutné identifikovat osobu, která stížnost podává?“

Lacy chvilku přemýšlela a pak odpověděla: „V podstatě ano. Je dost vzácné, aby stěžovatel zůstal anonymní.“

„Proč?“

„Protože obvykle zná fakta případu a musí proti soudci svědčit. Těžko soudci něco dokážete, když se lidi, které naštval, bojí mluvit. Vy se bojíte?“

Zdálo se, jako by ji vyděsilo i to slovo. „Ano, dalo by se to tak říct,“ přiznala.

Lacy se zamračila a zatvářila se znuděně. „Podívejte, pojďme k věci. O jak vážném pochybení mluvíte?“

Margie zavřela oči a vypravila ze sebe: „O vraždě.“

Okamžitě oči otevřela a rozhlédla se kolem, jestli ji někdo neslyšel. Poblíž nebyl nikdo kromě Lacy a ta to vstřebala s otrlou skepsí, kterou za roky ve své práci dovedla k dokonalosti. Znovu si připomněla, že má být trpělivá. Když se zase podívala na Margie, viděla, že má vlhké oči.

Lacy se k ní naklonila a tiše se zeptala: „Chcete říct, že někdo z našich úřadujících soudců spáchal vraždu?“

Margie se kousla do rtu a zavrtěla hlavou. „Já vím, že to udělal.“

„A můžu se zeptat, jak to víte?“

„Můj otec byl jednou z jeho obětí.“

Lacy to vstřebala a rozhlédla se kolem. „Obětí? Chcete říct, že jich je víc než jedna?“

„Ano. Jsem přesvědčená, že můj otec byl druhá oběť. Tím číslem si nejsem jistá, ale viníkem ano.“

„Zajímavé.“

„To je slabé slovo. Kolik už jste dostali stížností, že soudce vraždí lidi?“

„Zatím žádnou.“

„Přesně tak. A kolik soudců bylo v americké historii usvědčeno z vraždy v době, kdy vykonávali svou funkci?“

„O žádném jsem nikdy neslyšela.“

„Přesně tak. Ani jeden. Tak nad tím nemávejte rukou jako nad něčím jen ‚zajímavým‘.“

„Nechtěla jsem se vás dotknout.“

Darren na druhém konci kavárny dokončil svou důležitou práci a odešel. Ani jedna z žen nedala najevo, že by si toho všimla.

„Neurazila jsem se,“ řekla Margie. „Ale v téhle kavárně víc neřeknu. Mám spoustu informací, o které bych se ráda podělila s vámi a s nikým jiným. Ale ne tady.“

Lacy už se setkala se spoustou cvoků a nevyrovnaných typů. Viděla krabice a papírové tašky plné dokumentů jednoznačně dokazujících, že ten či onen hnusák na soudcovské lavici je zkorumpovaný skrz naskrz. Skoro vždycky stačilo pár minut osobního rozhovoru, aby takový případ správně zařadila a začala plánovat, jak stížnost odeslat do přihrádky „Odmítnuté“. Za ty roky se naučila lidi dobře odhadnout, ačkoli s ohledem na to, kolik šílenců jí doposud zkřížilo cestu, to nebylo zas tak těžké.

Margie, nebo jak se jmenovala, nebyla ani pošuk, ani šílenec, ani nevyrovnaný typ. Na něco narazila a měla strach.

„Dobře,“ kývla Lacy. „Co tedy uděláme dál?“

„Co znamená dál?“

„Podívejte se, vy jste kontaktovala mě. Chcete se mnou hovořit, nebo ne? Nehraju hry a nemám čas tahat informace ani z vás, ani z nikoho jiného, kdo proti soudci něco má. I tak vyplýtvám dost času na to, že se pokouším dostat něco konkrétního z lidí, co mi volají. Přibližně jednou za měsíc napochoduju do slepé uličky. Tak povíte mi to, nebo ne?“

Margie zase tekly slzy a otírala si tváře. Lacy na ni hleděla a snažila se dát co nejvíc najevo soucit, ale byla také ochotna odejít od stolu a už se nevrátit.

Možnost vraždy ji ovšem zajímala. K jejím každodenním povinnostem v Kárné komoře patřilo taky protrpět všední a zbytečné stížnosti nespokojených lidí s drobnými problémy, kteří nemají skoro co ztratit. Vražda spáchaná úřadujícím soudcem se zdála tak senzační, že nebyla k uvěření.

Konečně Margie promluvila: „Mám pokoj v hotelu Ramada na Východní Gainesově. Můžeme se tam po práci sejít. Ale musíte přijít sama.“

Lacy kývla, jako by to čekala. „S určitými bezpečnostními opatřeními. Pravidla nám zakazují, aby úvodní schůzka se stěžovatelem proběhla o samotě a mimo úřední budovu. Budu muset s sebou vzít jiného vyšetřovatele, někoho ze svých kolegů.“

„Například támhle pana Tropea?“ zeptala se Margie a kývla k Darrenově uprázdněné židli.

Lacy se pomalu otočila, aby se podívala, o čem to propána mluví, a zoufale se snažila vymyslet, co říct.

„To ty vaše webové stránky, víte?“ vysvětlovala Margie. „Usmívající se obličeje všech zaměstnanců.“ Z aktovky vytáhla vlastní barevnou fotku dvacet na pětadvacet a posunula ji po stole k Lacy. „Tady máte, a že ho pozdravuju. Ten portrét je současný a bude rozhodně lepší než fotky, které právě tajně pořídil.“

„O čem to mluvíte?“

„Jsem si jistá, že můj obrázek už prohnal vaším softwarem na rozpoznávání obličejů a vůbec na nic nepřišel. Nejsem v ničí databázi.“

„O čem to mluvíte?“ Margie se trefila přesně, Lacy to však otřáslo a nebyla ještě připravená nic přiznat.

„Ale já myslím, že víte. Přijďte sama, nebo mě už neuvidíte. Jste nejzkušenější vyšetřovatelka ve vašem úřadě a vaše nynější šéfka je jenom dočasný záskok. Nejspíš si můžete dělat, co chcete.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché.“

„Řekněme, že spolu zajdeme po práci na panáka, to je všechno. Sejdeme se v baru, a když to půjde dobře, můžeme jít nahoru do mého pokoje a promluvit si ještě soukroměji.“

„Do vašeho pokoje jít nemůžu. Je to proti našim postupům. Pokud podáte stížnost a bude nutné se sejít v soukromí, tak to udělat můžu. Někdo ale musí vědět, kde jsem. Přinejmenším zpočátku.“

„To je v pořádku. V kolik?“

„Třeba v šest?“

„Budu v zadním rohu napravo a budu sama, stejně jako vy. Žádné štěnice, záznamníky, tajné kamery, žádní kolegové, kteří předstírají, že pijí, a přitom točí. A pozdravujte Darrena. Možná budu mít jednoho dne to potěšení. Souhlas?“

„Souhlas.“

„Dobře. Teď můžete jít.“

Lacy obešla blok a doloudala se do kanceláře. Musela si přiznat, že si nevzpomíná na nikoho, kdo by jí hned při prvním rozhovoru tak důkladně nakopal zadek.

Posunula barevnou fotku po stole k Darrenovi a řekla: „Dobrá práce, ale všechno se prolátlo. Zná naše jména, hodnosti a služební čísla. Dala mi tuhle fotku s tím, že bude mnohem lepší než ty, co jsi dělal laptopem.“

Darren vzal fotografii do ruky a prohlédl si ji. „V tom má pravdu.“

„Máš tušení, kdo to je?“

„Kdepak. Šoupl jsem její obličej rovnou do pračky, a nevypadlo mi nic. Což, jak víš, moc neznamená.“

„Znamená to, že na Floridě ji v posledních šesti letech nezatkli. Můžeš to zkusit v FBI?“

„Nejspíš ne. Chtěli by znát důvod, a protože ho sám neznám, nemůžu jim žádný dát. Smím položit otázku, která se nabízí?“

„Posluž si.“

„Kárná komora je vyšetřovací orgán, je to tak?“

„Měla by být.“

„Tak proč tedy na ty pitomé webovky dáváme svoje fotky a životopisy?“

„Zeptej se šéfa.“

„Žádného šéfa nemáme. Máme kariérní postrkovačku papírů, která odsud vypadne dřív, než si všimneme.“

„Nejspíš. Koukni, Darrene, tohle už jsme přece probírali stokrát. Nechceme svoje krásné obličeje na žádných stránkách Komory. Proto jsem taky tu svou pět let nevyměnila. Pro celý svět pořád vypadám na čtyřiatřicet.“

„Já bych řekl jednatřicet. Ale já jsem předpojatý.“

„Díky.“

„I když ono na tom nejspíš nezáleží. Nejdeme přece po vrazích a drogových dealerech.“

„To máš pravdu.“

„Tak na co si tedy stěžuje? Ať je to kdo chce?“

„Ještě nevím. Díky za pomoc.“

„No, že ti byla platná.“

2

Bar v Ramadě zabíral velký kout vysokánského skleněného atria. Teď kolem šesté byl jeho chromový barpult obležený dobře oblečenými lobbisty, kteří očumovali atraktivní sekretářky z vládních agentur, a většina stolů byla plná. Floridská legislativa zasedala pět bloků odtud na Kapitolu a všechny bary v centru přetékaly důležitými lidmi žvanícími o politice a lovícími peníze a sex.

Lacy vstoupila, sklidila příslušný podíl mužských pohledů a zamířila do pravého zadního kouta, kde našla Margie sedět samotnou u stolečku v rohu. Před sebou měla sklenici vody. „Dík, že jste přišla,“ řekla, když se Lacy posadila.

„Není zač. Znáte to tady?“

„Ne, jsem tu prvně. Je dost oblíbený, co?“

„V tuhle roční dobu jo. Až karneval skončí, bude tu zase klid.“

„Karneval?“

„Zasedání sněmovny. Od ledna do března. Zamkněte skříňku s alkoholem, schovejte ženy a děti. Však to znáte.“

„To mě mrzí.“

„Z toho soudím, že tu nebydlíte.“

„Ne, nebydlím.“

Prudce se u nich zastavila uštvaná servírka a zeptala se, jestli chtějí něco pít. Zamračila se přitom na sklenici s vodou. Bylo celkem jasné, co chce říct: Poslyšte, děvčata, máme tu plno a můžu dát váš stůl někomu, kdo zaplatí za chlast.

„Sklenku pinotu grigio,“ objednala si Lacy.

„Mně taky,“ přidala se rychle Margie.

Lacy se rozhlédla napravo i nalevo, aby se ujistila, že nikdo nemůže slyšet, co si řeknou. Ale nemohl. Stoly byly dostatečně daleko od sebe a od baru sem doléhal vytrvalý rámus, ve kterém se všechno ostatní ztrácelo.

„Tak dobře,“ začala Lacy. „Nebydlíte tady a já neznám vaše skutečné jméno. To není nejlepší začátek, ale já jsem zvyklá. Ovšem už jsem vám myslím říkala, že vyplýtvám dost času na lidi, kteří mě kontaktují, ale potom si zamknou pusu na zámek, jen je čas vyklopit, oč jde.“

„Co byste chtěla vědět nejdřív?“

„Co třeba vaše jméno?“

„To by šlo.“

„Skvěle.“

„Ale ráda bych věděla, co s mým jménem uděláte. Založíte si spis? Je digitální, nebo je to staromódní papírový spis? Pokud je digitální, kde se ukládá? Kdo ještě bude moje jméno znát?“

Lacy ztěžka polkla a zadívala se jí do očí. Margie to nevydržela a odvrátila pohled.

„Jste nervózní,“ konstatovala Lacy, „a chováte se, jako by vás někdo sledoval.“

„Nikdo mě nesleduje, Lacy, ale všechno nechává stopu.“

„Stopu, po které může jít někdo jiný. A ten někdo jiný, to je soudce, kterého podezříváte z vraždy? Pomozte mi trochu, Margie. Povězte mi něco.“

„Všechno nechává stopu.“

„To už jste říkala.“

Kolem proběhla servírka a zastavila se jen na tak dlouho, aby na stůl postavila dvě sklenice s vínem a misku s oříšky.

Margie si vína vůbec nevšimla, Lacy ale usrkla a navázala: „Takže jsme pořád ještě zaseknuté na tom jméně. Někam si ho zapíšu, ale do naší sítě ho nevložím, přinejmenším zpočátku.“

Margie přikývla a stala se někým jiným. „Jeri Crosbyová, šestačtyřicet let, profesorka politologie na Univerzitě Jižní Alabama v Mobile. Jedno manželství, jeden rozvod, jedno dítě, dcera.“

„Díky. A jste přesvědčená, že vašeho otce zavraždil soudce, který v současné době dosud aktivně svou funkci vykonává, je to tak?“

„Ano. Floridský soudce.“

„Tím se nám okruh zužuje asi na tisíc lidí.“

„Odvolací soudce ve dvaadvacátém obvodu.“

„No skvěle. Tak se nám to zmenšilo asi na čtyřicet lidí. Kdy dostanu jméno vašeho podezřelého?“

„Už hodně brzo. Můžeme trochu zpomalit? Teď právě nepotřebuju moc, aby mě to rozhodilo.“

„Ještě jste se nedotkla vína. Třeba to pomůže.“

Jeri usrkla, zhluboka se nadechla a řekla: „Odhadla bych, že vám bude tak kolem čtyřicítky.“

„Skoro. Devětatřicet, takže čtyřicet mi bude brzo. Je to velký šok?“

„No, svým způsobem asi trochu ano. Ale život jde dál. Takže před dvaadvaceti lety jste byla ještě na střední škole, je to tak?“

„Asi ano. Jak to souvisí?“

„Klid, Lacy, už mluvím, ano? Už se někam dostaneme. Byla jste vlastně ještě dítě, takže jste nejspíš nečetla o vraždě Bryana Burkea, profesora právní vědy na odpočinku.“

„O tom jsem nikdy neslyšela. To byl váš otec?“

„Ano.“

„To je mi líto.“

„Díky. Můj otec téměř třicet let učil na právnické fakultě Stetsonovy univerzity v Gulfportu. To je tady na Floridě, poblíž Tampy.“

„Tu školu znám.“

„Z rodinných důvodů odešel na odpočinek v šedesáti letech a vrátil se zpět do svého rodného města v Jižní Karolíně. Mám o svém otci obsáhlou složku, kterou vám dříve nebo později dám. Byl to výjimečný člověk. Nemusím asi říkat, že jeho vražda byl otřes, který rozbil celý náš svět. Upřímně řečeno, dodnes jsem se z toho úplně nevzpamatovala. Ztratit otce v příliš mladém věku je vždycky těžké. Ale když jde o vraždu, a nevyřešenou vraždu, je to mnohem horší. Po dvaadvaceti letech je případ ještě vychladlejší a policie to v podstatě vzdala. Když jsme si uvědomili, že se nikam nedostanou, přísahala jsem si, že zkusím všechno, abych jeho vraha našla.“

„Policie to vzdala?“

Napila se vína. „Postupně ano. Případ je dosud otevřený a občas s nimi mluvím. Nechápejte mě špatně, já jim to nevyčítám. Dělali za těch okolností, co mohli, ale byla to dokonalá vražda. Všechny jsou takové.“

Lacy usrkla vína. „Dokonalá vražda?“

„Ano. Žádní svědkové. Žádné stopy, aspoň ne takové, podle kterých by se dal najít vrah. Žádný zjevný motiv.“

Lacy se málem zeptala: A co mám tedy podle vás dělat?

Místo toho se ale znovu napila a prohlásila: „Nejsem si jistá, že Kárná komora je dostatečně vybavena, aby vyšetřovala starý případ vraždy v Jižní Karolíně.“

„To po vás nechci. Vaše pravomoc se týká floridských soudců podezřelých z toho, že se dopustili nějakého přestupku, je to tak?“

„Ano.“

„A patří mezi ně vražda?“

„Patrně ano, ale nic takového nám nikdy rukama neprošlo. To je věc pro těžší kalibr – pro kriminálku a možná i pro FBI.“

„Kriminálka to zkoušela. FBI to nezajímá ze dvou důvodů. Zaprvé, případ nemá žádný federální aspekt. Zadruhé, neexistují důkazy, které by ty vraždy spojovaly, a tudíž FBI neví – a nejspíš nikdo jiný kromě mě –, že tady možná máme co do činění se sériovým vrahem.“

„Kontaktovali jste FBI?“

„Ano, před lety. Jako rodina oběti jsme zoufale potřebovali pomoct. Ale nikam jsme se nedostali.“

Lacy se znovu napila vína. „Dobře. Začínám být nervózní, takže to vezmeme hodně pomalu. Vy jste tedy přesvědčená, že současný úřadující soudce před dvaadvaceti lety zavraždil vašeho otce. A byl ten soudce ve funkci už tehdy, když k té vraždě došlo?“

„Ne. Zvolili ho v roce 2004.“

Lacy o tom chvilku přemýšlela a pak se rozhlédla kolem. U vedlejšího stolku teď seděl někdo, kdo vypadal jako lobbista, a zíral na ni s jakousi posměšnou vulgaritou, která nebyla v okolí Kapitolu nic vzácného. Probodávala ho zamračeným pohledem tak dlouho, dokud neodvrátil oči, a pak se předklonila. „Cítila bych se líp, kdybychom si mohly povídat někde jinde. Začíná tu být přecpáno.“

„Mám o patro výš malou zasedačku,“ řekla Jeri. „Slibuju, že je tam bezpečno. Když se vás pokusím napadnout, můžete začít křičet a utéct.“

„Nepochybuju, že to bude v pořádku.“

Jeri zaplatila víno, vyšly z baru i z atria a vyjely eskalátorem jedno patro do mezaninu, byznysového podlaží s mnoha malými zasedačkami. Jeri jednu z nich odemkla. Na stole leželo několik spisů.

Ženy se usadily ke stolu proti sobě. Složky měly na dosah a před sebou nic. Žádné laptopy. Žádné bloky. Oba mobily zůstaly v kabelkách. Jeri byla zjevně klidnější než v baru. Spustila: „Teď si budeme povídat jen tak, bez záznamů a zápisků. Přinejmenším zatím. Můj otec Bryan Burke odešel ze Stetsonu v roce 1990. Učil tam skoro třicet let a byl něco jako legenda. Studenti ho milovali. Rozhodli se s matkou vrátit domů do Jižní Karolíny, do městečka Gaffney, kde oba vyrostli. Měli v okolí spoustu příbuzných a zdědili tam nějaké pozemky. Postavili si hezký domek u lesa a založili zahradu. Žila s nimi matčina matka, o kterou se starali. Celkem vzato to byl příjemný důchod. Finančně byli zabezpečeni, zdraví jim sloužilo, aktivně se účastnili společenského života kolem místní fary. Táta hodně četl a psal články pro právnické časopisy, navštěvoval staré kamarády a v městě si našel i pár nových. A pak ho zavraždili.“

Sáhla po jedněch deskách – modrých, velikosti A4, tlustých tak tři centimetry, stejně jako ostatní. Postrčila je po stole a pokračovala: „Tohle je sbírka článků o mém otci, jeho kariéře a jeho smrti. Některé jsem vyhrabala osobně, některé jsem stáhla z internetu, ale nic z té složky jsem neukládala online.“

Lacy nechala desky zavřené.

Jeri pokračovala: „Tady pod tou žlutou záložkou je fotka z místa činu. Viděla jsem ji několikrát. Radši bych na ni už nekoukala. Podívejte se.“

Lacy otevřela složku na místě záložky a zadívala se na barevnou zvětšeninu. Mrtvý ležel mezi plevelem. Kolem krku měl pevně stažený krátký provaz, který se mu zařezával do kůže. Provaz byl zřejmě nylonový, modrý, se skvrnami zaschlé krve. V zátylku byl uvázaný velkým uzlem.

Lacy zavřela desky a zašeptala: „Je mi to moc líto.“

„Je to zvláštní. Po dvaadvaceti letech se člověk naučí bolest zvládat a zavírat ji v sobě do krabice, a když dost tvrdě pracujete, taky tam obvykle zůstane. Jenomže je pořád hrozně snadné přestat se ovládat a pustit vzpomínky zase ven. Teď zrovna jsem v pořádku, Lacy. Teď zrovna jsem na tom fakticky dobře, protože mluvím s vámi a něco s tím dělám. Nemáte tušení, kolik hodin jsem musela sama sebe přesvědčovat, abych se dostala až sem. Je to strašně těžké a děsí mě to.“

„Možná bychom si mohly promluvit o tom zločinu.“

Zhluboka se nadechla. „Ovšem. Táta rád chodil na dlouhé procházky v lese za domkem. Máma ho často doprovázela, ale měla potíže s artritidou. Jednoho krásného jarního rána v roce 1992 jí dal pusu na rozloučenou, vzal vycházkovou hůl a vyrazil po cestě do lesa. Pitva určila jako příčinu smrti udušení, ale byla tam taky rána na hlavě. Nebylo těžké dojít k závěru, že se potkal s někým, kdo ho uhodil do hlavy, takže ztratil vědomí, a pak ho dorazil tou nylonovou šňůrou. Pachatel ho odtáhl z cesty a nechal v rokli, kde ho našli tentýž den pozdě odpoledne. Na místě činu nezůstalo nic – žádný tupý nástroj, žádná stopa boty –, půda byla suchá. Žádné známky boje. Neobjevili ani vypadlý vlas, útržek látky, prostě nic. Šňůru analyzovali v policejní laboratoři, ale s nulovým výsledkem. Ve složce je popis. Domek stojí jen kousek od městečka, ovšem přesto je do jisté míry na samotě. Nebyli tam žádní svědkové, nikdo neviděl cizí auto se značkou jiného státu, nepotloukali se tam žádní podezřelí cizinci. Kolem je spousta oblastí, kde by se dalo zaparkovat a schovat, nenápadně se dostat na místo a zase beze stopy zmizet. Za dvaadvacet let se neodhalilo vůbec nic, Lacy. Je to úplně vychladlý případ. Smířili jsme se s tvrdou realitou, že ten zločin nebude nikdy vyřešený.“

„My?“

„Technicky vzato ano, ale spíš to je divadlo jednoho herce. Matka zemřela dva roky po otci. Nikdy se z vraždy nevzpamatovala a v podstatě se zbláznila. Mám staršího bratra v Kalifornii a ten mi pár let pomáhal, ale pak ztratil zájem. Už ho unavovalo, že policie pořád nemohla vykázat žádný pokrok. Občas spolu mluvíme, ale málokdy se zmíníme o tátovi. Takže jsem zbyla v podstatě jenom já. A připadám si dost osaměle.“

„Zní to hrozně. Ale taky mi to připadá jako dost dlouhá cesta z místa činu v Jižní Karolíně k soudní budově na severozápadě Floridy. V čem je to spojení?“

„Moc toho není, upřímně řečeno. Jen spousta spekulací.“

„Určitě jste nejela takhle daleko na základě pouhých spekulací. Co motiv?“

„Motiv je to jediné, co mám.“

„A máte v plánu mi ho sdělit?“

„Vydržte, Lacy. Vy nemáte tušení. Já pořád sama nevěřím tomu, že tady sedím a bez důkazů někoho obviňuju z vraždy.“

„Nikoho neobviňujete, Jeri. Máte potenciálního podezřelého, jinak byste tu nebyla. Řekněte mi jeho jméno a já to nikomu nepovím. Aspoň dokud to neschválíte, ano? Domluveno?“

„Ano.“

„A teď zpátky k motivu.“

„Motivem jsem byla od samého začátku skoro posedlá. V otcově okolí jsem nenašla nikoho, kdo by ho neměl rád. Byl to akademik, který dostával slušný plat a peníze si šetřil. Nikdy neinvestoval do žádných obchodů, pozemků nebo něčeho podobného. Popravdě řečeno developery a spekulanty spíš pohrdal. Pár jeho kolegů z fakulty prodělalo peníze na akciovém trhu, ve stavebních spekulacích a tak, a on je nelitoval. Neměl žádné obchodní zájmy, žádné partnery, žádné společné podniky, prostě nic z toho, co obvykle vytváří konflikty a nepřátele. Nenáviděl dluhy a účty platil včas. Byl věrný své ženě a rodině, aspoň pokud vím. Kdybyste znala Bryana Burkea, přišlo by vám nemožné uvěřit, že by byl své ženě nevěrný. Jeho zaměstnavatelé ze Stetsonu se k němu chovali fér a studenti ho obdivovali. Za svých třicet let na Stetsonu byl čtyřikrát zvolen nejlepším profesorem práva. Mnohokrát odmítl povýšení na děkana, protože vyučování považoval za svoje poslání a chtěl zůstat v posluchárně. Nebyl dokonalý, Lacy, ale skoro.“

„Škoda že jsem ho neznala.“

„Byl to okouzlující a milý člověk a neměl žádné známé nepřátele. Nešlo o loupež, protože peněženku nechal doma a z toho, co měl u sebe, se nic neztratilo. Nehoda to nebyla určitě. Takže policie byla od samého začátku zmatená.“

„Ale.“

„Ale. Možná je v tom něco víc. Je to výstřel do tmy, ale nic jiného nemám. Mám žízeň. Co vy?“

Lacy zavrtěla hlavou. Jeri přistoupila ke komodě, nalila si ze džbánku ledovou vodu a vrátila se na své místo. Zhluboka se nadechla a pokračovala. „Jak jsem říkala, otec miloval posluchárnu. Strašně rád přednášel. Pro něj to bylo představení a on byl jediný herec na scéně. Těšilo ho ovládat celé své okolí, svůj materiál, a obzvlášť své studenty. V prvním patře té právnické fakulty je jedna posluchárna, která byla celá desetiletí jeho královstvím. Dnes se po něm jmenuje a visí tam plaketa. Je to takové malé auditorium s osmdesáti sedadly uspořádanými do půlkruhu a každé představení bylo vyprodané. Jeho přednášky o ústavním právu byly zajímavé, náročné a často velmi zábavné. Měl skvělý smysl pro humor. Každý student chtěl chodit na ústavní právo k profesoru Burkeovi – nesnášel, když mu někdo řekl doktor Burke – a ti, co se k němu nedostali, často ty přednášky chodili poslouchat navíc. Mnohdy se dovnitř vmáčkli hostující profesoři, děkani, absolventi a bývalí studenti, často na skládacích židličkách vzadu nebo v uličkách. Rektor univerzity byl taky právník a chodil tam často. Udělala jste si obrázek?“

„Udělala, ale nechápu to. Já na svůj kurz ústavního práva dodneška vzpomínám s hrůzou.“

„To je dost běžný jev. Těch osmdesát studentů, samí prváci, kteří měli to štěstí a dostali se tam, vědělo, že umí být náročný. Očekával, že budou připravení a že budou ochotní vyjádřit svůj názor.“

Při vzpomínce na otce jí znovu zvlhly oči. Lacy se usmívala a kývala a snažila se ji tak povzbuzovat.

„Táta strašně rád přednášel a taky miloval sokratovskou metodu učení. Náhodně vybral některého studenta nebo studentku a požádal je, aby před třídou shrnuli nějaký případ. Když student udělal chybu nebo nedokázal své stanovisko obhájit, začala pak být diskuse často jedovatá. Za ty roky jsem hovořila s mnoha jeho bývalými studenty, a přestože se o něm všichni pořád vyjadřují s obdivem, dodneška je mrazí při představě, že se přou o ústavní právo s profesorem Burkem. Báli se ho, ale i tak si ho hodně vážili. Všechny bývalé studenty ta vražda šokovala. Kdo by mohl chtít zabít profesora Burkea?“

„Vy jste mluvila s bývalými studenty?“

„Ano. Předstírala jsem, že sbírám historky o svém otci, protože mám v úmyslu napsat knihu. Dělám to už celé roky. Knihu nikdy nenapíšu, ale je to skvělý způsob, jak začít konverzaci. Stačí, když řeknete, že pracujete na knize, a lidi začnou mluvit. Mám nejméně dvě desítky fotografií, které mi jeho bývalí studenti poslali. Táta při promoci. Táta, jak pije pivo na studentském softballovém zápasu. Táta na soudcovské lavici během cvičného procesu. Drobná okénka do vysokoškolského života. Milovali ho.“

„To máte všechno určitě taky ve složce.“

„Samozřejmě. Nemám ji tady, ale ráda vám ji ukážu.“

„Možná později. Teď jsme mluvily o motivu.“

„Ano. Před mnoha lety jsem hovořila s jedním právníkem v Orlandu, který u otce studoval, a ten mi vyprávěl zajímavou historku. V jeho ročníku byl student, celkem běžný průměr, nic výjimečného. Otec ho jednou vyvolal, aby debatoval o případu týkajícím se čtvrtého dodatku, domovních prohlídek a zabavení majetku. Ten student byl připravený, ale zastával stanovisko vysloveně protikladné k tomu otcovu, a tak se docela slušně pohádali. Otec miloval, když se studenti nedali a vášnivě se přeli, jenže tenhle student přitom měl nějaké extrémní a nevhodné poznámky a hádal se s profesorem Burkem dost namyšleně. Tu hodinu se povedlo všechno uzavřít se smíchem. Příští hodinu se student zřejmě domníval, že bude teď mít nějakou dobu pokoj, a přišel nepřipravený. Táta ho vyvolal znova. Cucat si věci z prstu byl neodpustitelný hřích a student ošklivě pohořel. Dva dny nato profesor Burke studenta vyvolal potřetí. Tentokrát byl připravený a přichystaný k boji. Přeli se tak dlouho, až ho otec postupně zahnal do kouta. Není moudré hádat se s jakýmkoli profesorem, který stejný materiál už učí roky, ale tenhle chlapík byl arogantní a jistý si sám sebou. Skončilo to bonmotem, který totálně rozbil studentovo stanovisko, a sál lehl smíchy. Student byl pokořený a začal hysterčit. Klel, švihl zápisníkem o zem, potom popadl batoh a vyrazil z posluchárny. Dveřmi za sebou práskl tak, že se div nerozbily.

A můj otec si perfektně načasoval závěrečnou větu: ‚Myslím, že asi nebude ten správný typ pro porotní procesy.‘

Třída vybuchla smíchy tak hlasitě, že to student nemohl neslyšet. Přestal na přednášky chodit a spustil protiútok. Stěžoval si děkanovi i rektorovi. Byl přesvědčený, že se mu všichni posmívají, a nakonec ze školy odešel úplně. Psal pak dopisy bývalým studentům, politikům, ostatním profesorům. Choval se dost bizarně. Psal dopisy i otci. Byly pozoruhodně dobře formulované, ale nesmyslné a nijak zvlášť výhružné. Poslední dopis poslal ze soukromého psychiatrického zařízení poblíž Fort Lauderdale. Psal to rukou a na papíře s tamní hlavičkou. Tvrdil, že trpí nervovým zhroucením a že je to pouze otcova vina.“

Napila se vody.

Lacy chvíli čekala a pak ji pobídla: „To je všechno? Motiv naštvaného studenta práv?“

„Ano, ale je to mnohem složitější.“

„To doufám. Co se s ním stalo?“

„Dal se zase dohromady a práva dostudoval v Miami. Dneska pracuje jako soudce. Podívejte se, já vím, že jste skeptická, a nedivím se vám, ale je to jediný možný podezřelý na světě.“

„Proč je to složitější?“

Jeri se významně podívala na složky ležící na konci stolu. Bylo jich pět, všechny tak tři centimetry tlusté a každé desky jinak barevné. Lacy se tam podívala také. Konečně jí to došlo a zeptala se: „A tohle je pět dalších obětí stejného vraha?“

„Kdybych si to nemyslela, nebyla bych tu.“

„Určitě mají něco společného.“

„Dvě věci. Jednou z nich je metoda. Všech šest někdo uhodil do hlavy a pak uškrtil stejným typem nylonového provazu. Každá šňůra byla zarytá do kůže na krku a zavázaná stejným uzlem, a vždycky zůstala na místě, trochu jako vizitka. A všech šest mělo s naším soudcem nějakou společnou minulost.“

„Jak to myslíte, společnou minulost?“

„Dobře je znal. A celé roky je sledoval.“

Lacy se zajíkla, ztěžkla polkla a cítila, jak se jí strachy svírá žaludek. V ústech měla najednou vyschlo, ale povedlo se jí ze sebe vypravit: „Neříkejte mi jeho jméno. Nejsem si jistá, že jsem na to připravená.“

Dlouho bylo ticho a obě ženy hleděly na zeď. Konečně Lacy řekla: „Podívejte, na jeden den už jsem slyšela dost. Nechte mě, ať si to přeberu, a já vám zavolám.“

Jeri se usmála, kývla a najednou působila sklesle. Vyměnily si telefonní čísla a rozloučily se. Lacy spěchala hotelovou halou a nemohla se dočkat, až bude v autě.

3

Bydlela v šik ultramoderním domku v přestavěném skladišti kousek od areálu Floridské státní univerzity. Žila tam sama, přinejmenším většinou, jen s Frankiem, svým otravným francouzským buldočkem. Pes pokaždé čekal u dveří a div nedělal kotrmelce, že nutně a hned musí počůrat květinové záhony, ať bylo kolik chtělo. Lacy ho pustila ven a nalila si sklenici vína. Padla na pohovku a zadívala se z velikého okna.

Byl začátek března, dny se prodlužovaly, ale pořád ještě byly příliš krátké. Vyrůstala na Středozápadě a opravdu jí nechyběly chladné tmavé zimy s příliš velkým množstvím sněhu a příliš malým množstvím slunečního světla. Milovala Floridu, její mírné zimy, skutečná roční období a dlouhé teplé jarní dny. Za dva týdny se změní čas, dny se prodlouží a univerzitní městečko ještě víc ožije, na zahradách se spustí grilovačky, budou se pořádat večírky u bazénů, koktejly na střeše a večeře pod širým nebem. A to jenom pro dospělé. Studenti budou doslova žít na sluníčku, vyrazí na pláž a začnou pracovat na opálení.

Šest vražd.

Lacy vyšetřovala soudce dvanáct let a domnívala se, že ji už nic nedokáže šokovat. Byla taky otrlá a dostatečně znuděná, aby brala Jerino vyprávění s náležitými pochybnostmi, stejně jako pochybovala o každé stížnosti, jež jí přistála na stole.

Jenže Jeri Crosbyová nelhala.

Její teorie jsou možná nesprávné; její předtuchy se možná mýlí; její obavy jsou možná nepodložené. Ale rozhodně věří tomu, že jejího otce zavraždil v současnosti úřadující soudce.

Když Lacy odcházela ze schůzky v Ramadě, neměla nic v rukou. Jedinou složku, kterou otevřela, nechala na stole, ať se o ni postará Jeri. Přemohla ji zvědavost. Podívala se na telefon, kde byly dva nepřijaté hovory od Allieho Pacheca, jejího přítele. Nacházel se mimo město a ona mu pak zavolá. Podala si laptop a začala hledat.

Dvaadvacátý soudní obvod zahrnoval tři okresy v severozápadním cípu státu. Ve dvaadvacátém žilo asi 400 000 lidí a působilo tam jednačtyřicet odvolacích soudců těmito obyvateli volených. Za dvanáct let v Kárné komoře si Lacy z dvaadvacátého obvodu vzpomínala jen na dva nebo tři drobné případy. Z jednačtyřiceti soudců jich patnáct nastoupilo do funkce v roce 2004 – tedy v roce, kdy byl podle Jeri zvolen i její podezřelý. A z těch patnácti jenom jeden vystudoval práva na Miamské univerzitě.

Ani ne za deset minut měla Lacy jméno: Ross Bannick.

Bylo mu devětačtyřicet, narozen v Pensacole, bakalářské studium na floridské univerzitě. Žádná zmínka o manželce nebo rodině. Krátký životopis na webových stránkách jeho soudního obvodu. Fotografie zobrazovala poměrně pohledného muže s tmavýma očima, pevnou bradou a spoustou prošedivělých vlasů. Lacy připadal celkem přitažlivý a uvažovala, proč vlastně není ženatý. Možná je rozvedený. Chvilku ještě pátrala, i když ne moc do hloubky, ale o soudci Bannickovi toho moc nenašla. Během svých dvou a půl období ve funkci se zřejmě dokázal vyhnout kontroverzím. Zapátrala ve složkách Kárné komory, a nenašla žádnou stížnost podanou proti němu. Na Floridě se od právníků očekávalo, že předloží roční hodnocení soudců, s nimiž měli co do činění, samozřejmě anonymně. Během posledních pěti let dostal Bannick od advokátů hvězdné hodnocení A+. V poznámkách se objevovala samá chvála: slova jako přesný, dochvilný, připravený, zdvořilý, profesionální, vtipný, soucitný a „z jeho intelektu jde až strach“. Jen dva další soudci ve dvaadvacátém dostali tak dobré hodnocení.

Pátrala dál a konečně našla něco zajímavého. Byl to článek z novin Pensacola Ledger s datem 18. dubna 2000. Místní právník Ross Bannick, pětatřicetiletý, se poprvé pokoušel získat volený úřad a snažil se vyhodit ze sedla stávajícího soudce ve dvaadvacátém obvodu. Jedním z Bannickových klientů byl developer, který chtěl stavět akvapark na špičkových pozemcích nedaleko pláže v Pensacole. Proti projektu se stavěli snad úplně všichni a během následných soudních procesů a doprovodného kraválu vyšlo najevo, že advokát Bannick v onom podniku vlastní deset procent. Fakta nevypadala úplně jasně, ale kontroverzní bylo, že se to zřejmě snažil utajit. Jeho protivník využil příležitosti a postavil na tom svou reklamu, jež se nakonec ukázala smrtící. Podle pozdějších vydání týchž novin byla výsledkem Bannickova totální porážka. Noviny informacemi neplýtvaly, takže se to dalo těžko odhadnout, nezdálo se však, že by Bannick v kampani udělal nějakou zásadní chybu. Přesto ho stávající soudce na hlavu porazil.

Lacy ještě chvíli pátrala a nakonec našla zprávu o volbách v roce 2004. Byla tam fotka starého soudce, kterému muselo být aspoň devadesát, a dva články o jeho zhoršujícím se zdraví. Bannick vedl svou kampaň šikovně a čtyři roky stará kontroverze zřejmě upadla v zapomnění. Bannick zvítězil o tisíc hlasů a jeho soupeř tři měsíce nato zemřel.

Lacy si uvědomila, že má hlad, a vytáhla z ledničky zbytek quiche. Allie byl už třetí den pryč a ona nevařila. Nalila si ještě víno, usedla ke kuchyňskému stolu a začala uzobávat. V roce 2008 Bannicka znovu zvolili bez soupeře. Úřadující soudce na Floridě málokdy čelí vážné opozici, ostatně v jiných státech obvykle taky ne. Zdálo se, že ho čeká dlouhá kariéra na soudcovské lavici.

Pípl telefon a Lacy nadskočila. Ztratila se v jiném světě a zapomněla dokonce i na quiche. Neznámé číslo.

„Už znáte jeho jméno?“ zeptala se Jeri.

Lacy se usmála a odpověděla: „Nebylo to tak těžké. Práva v Miami, zvolen 2004. Takový je tam jen jeden.“

„Pohledný chlapík, co?“

„Ano. Proč není ženatý?“

„Nic z toho nevyvozujte.“

„To nedělám.“

„Má problém se ženami. To je součást jeho dlouhé historie.“

Lacy se zhluboka nadechla. „Hm. Nepředpokládám, že jste se s ním setkala?“

„Kdepak. K tomu bych se ani nepřiblížila. Má všude bezpečnostní kamery – v soudní síni, v kanceláři, doma.“

„To je zvláštní.“

„Zvláštní je slabé slovo.“

„Jste v autě?“

„Jedu do Pensacoly a možná dál až do Mobile. Nepředpokládám, že byste se se mnou mohla zítra sejít.“

„Kde?“

„V Pensacole.“

„To je odsud tři hodiny.“

„O tom mi povídejte.“

„A jaký by byl cíl naší schůzky?“

„Já mám v životě jenom jeden cíl, Lacy. A vy víte jaký.“

„Mám zítra dost práce.“

„Zítra. A ostatní dny ne?“

„Bohužel ano.“

„Dobře. Tak mě, prosím vás, zařaďte do kalendáře a dejte mi vědět, kdy se tam můžeme sejít.“

„Jasně. Podívám se.“

V rozhovoru nastala dlouhá pauza. Tak dlouhá, že se Lacy konečně zeptala: „Jste tam?“

„Ano. Promiňte. Mám sklon se zamyslet. Našla jste toho online hodně?“

„Něco. Pár článků o jeho zvolení, všechno z Ledgeru.“

„A co tu věc z roku 2000, o těch pozemcích, kdy šel na ruku křiváckému developerovi a stálo ho to volby?“

„Ano. To jsem četla.“

„Všechno to mám ve složce, když si ji budete chtít vzít.“

„Dobře, uvidíme.“

„Psal o tom jistý Danny Cleveland, původně odněkud ze severu. U Ledgeru byl reportérem šest let, pak se trochu stěhoval. Jeho poslední zastávka byly noviny v arkansaském Little Rocku.“

„Poslední zastávka?“

„Ano. Našli ho v jeho bytě. Udušení. Stejný provaz, týž nezvyklý uzel. Námořníci mu říkají dvojitá lodní smyčka a moc lidí ho neumí. Další nevyřešená záhada. Další hodně vychladlý případ.“

Lacy marně hledala odpověď a uvědomila si, že se jí chvěje levá ruka.

„Jste tam ještě?“ zeptala se Jeri.

„No, ano. Kdy to –“

„2009. Zase nikde žádný důkaz. Podívejte, Lacy, mluvíme příliš mnoho po telefonu. Mně je milejší osobní rozhovor. Dejte mi vědět, kdy se můžeme znova sejít.“ A s tím hovor ukončila.

S Alliem už Lacy chodila třetí rok a začínala mít pocit, že vztah trochu stagnuje. Bylo mu osmatřicet, a ačkoli to popíral, dokonce i při terapii, pořád ještě se nevzpamatoval z příšerného prvního manželství před jedenácti lety. Trvalo čtyři nešťastné měsíce a alespoň skončilo bez těhotenství.

Největší překážku nějakého určitějšího závazku představoval fakt, jenž začínal být oběma stále jasnější: jeden jako druhý žili rádi sami, protože milovali svobodu, kterou jim to poskytovalo. Lacy od střední školy nežila v jednom bytě s mužem a moc o to nestála. Milovala svého otce, ale vzpomínala si na něj jako na dominantní šovinistický typ; se svou manželkou zacházel jako se služkou. Matka se vždycky podřizovala a jeho chování stále šeptem omlouvala s tím, že „jeho generace je už taková“.

Byla to jen chabá výmluva, kterou by Lacy nikdy nepřijala. A Allie byl skutečně jiný. Byl laskavý, ohleduplný, vtipný a obvykle pozorný. Byl to taky zvláštní agent FBI, jenž v poslední době trávil většinu času na jižní Floridě a honil pašeráky drog. Když se tam toho moc nedělo, což se stávalo málokdy, přidělili ho k protiteroristickému oddělení. Občas se dokonce mluvilo i o přeložení. Strávil osm let jako zvláštní agent a o pochvalná hodnocení neměl nouzi, ale stejně s ním pořád mohli šoupat jako s nábytkem. Aspoň tak to viděla Lacy.

Nechával si u ní v koupelně pro hosty kartáček na zuby a holení a ve skříni tepláky a nějaké to neformální oblečení – dost, aby u ní mohl kdykoli přespat. Ona zas nijak netajila svou přítomnost v jeho malém bytě čtvrt hodinky cesty od toho jejího: staré tenisky, starší džíny, kartáček na zuby a pár módních časopisů na stolku. Ani jeden z nich nežárlil, oba si však tiše označkovali území.

Kdyby se Lacy dozvěděla, že Allie spal s někým jiným, dost by ji to šokovalo – on prostě nebyl ten typ. Ona taky ne. Jenže on pořád cestoval a oba měli náročnou práci, a tak bylo čím dál obtížnější, aby byli spokojení. Jedna její blízká kamarádka se vyjádřila, že není divu, protože: „Blížíte se ke střednímu věku.“ Lacy výraz šokoval a příští měsíc pronásledovala Allieho ze svého bytu do jeho a zpátky, až toho oba začali mít dost a dali si pauzu.

Ozval se v půl osmé a chvíli spolu klábosili. Byl „na sledovačce“ – Lacy přesně nevěděla, co si představit – a moc jí toho říct nemohl. Věděla jen, že je někde kolem Miami. Řekli si navzájem „miluju tě“ a zavěsili.

Allie byl zkušený agent, pro něhož kariéra znamenala všechno. Byl vášnivý profesionál a jako takový o své práci mluvil jen málo, přinejmenším s Lacy ne. Lidem, které příliš neznal, dokonce ani neprozradil, pro koho pracuje. Když někdo naléhal, standardně odpovídal „bezpečnost“. Vyslovoval to s takovou autoritou, že se nikdo neodvážil vyptávat. Kamarády měl taky mezi agenty. Byly ovšem chvíle, řekněme po jednom dvou panácích, kdy trochu ztratil opatrnost a o své práci něco řekl, jen ve všeobecných pojmech. Byla často nebezpečná a on jako většina agentů žil pro návaly adrenalinu.

V porovnání s těmi jeho byly její případy celkem všední a pořád se opakovaly: soudci, kteří příliš pijí, berou dárky od právnických firem, zdržují procesy, nadržují některé ze stran a míchají se do místní politiky.

Šest vražd by rozhodně byla změna.

Poslala své šéfce mail, že se zítra rozhodla vzít si osobní volno a nebude v kanceláři. Podle pravidel měla nárok vzít si bez vysvětlování čtyři dny osobního volna za rok. Ona si ho vybírala málokdy – z loňského roku jí ještě tři zbyly.

Pak Lacy zavolala Jeri a domluvila se s ní, že se příští den v jednu hodinu sejdou v Pensacole.

Table of Contents

1

2

3