Obsah

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

KAPITOLA DVACET ŠEST

KAPITOLA DVACET SEDM

KAPITOLA DVACET OSM

KAPITOLA DVACET DEVĚT

KAPITOLA TŘICET

KAPITOLA TŘICET JEDNA

KAPITOLA TŘICET DVA

Poděkování

Přeložila Hana Vlčinská

Copyright ©2022 by A. K. Mulford

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Hana Vlčinská

Copyright ©2024 for Cover by Bianca Bordianu

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9880-1

Všem těm, kdo mají v srdci příběhy, čekající,

až budou vyprávěny.

Vytrvejte!

VAROVÁNÍ OHLEDNĚ OBSAHU

Tato kniha obsahuje témata jako násilí, mučení, závislost a ztráta, a také sexuálně explicitní scény.

KAPITOLA JEDNA

V uších jí zněla píseň smrti. Sekala a krájela, zatímco vzduchem stříkaly měděně páchnoucí spršky krve. Žilami jí jako roztavené zlato proudila doběla rozžhavená moc. Výkřiky a vzlyky se vytrácely, až Rua slyšela jen volání Nesmrtelné čepele, lačnící po prolévání další krve. Strach i potěšení byly propletené dohromady. V mysli se jí střetávaly radost a žal. Nedokázala to všechno zvládnout.

Objaly ji silné paže, přitiskly si ji zády k pevné hrudi. Na uchu ji pálil horký dech a jakýsi hlas zašeptal: „Bohové. Ruadoro, přestaň.“

Zabíječ čarodějů.

Ze všech proseb právě tuhle měla ignorovat. Jeho hluboký hlas jí však promluvil až do nitra a stisk meče povolil.

Vzduch se čistil; rozhlédla se po davu mrtvých a umírajících. Zuřivost baby Morganny ještě pohybovala zemí, zdi se drolily ze všech stran. Paže ji objaly pevněji, ve vlasech cítila těžký dech, když však hleděla na masakr, zdálo se to tak vzdálené. V tratolišti krve znovu uvázla pohledem na něm. On byl důvod, proč teď svírala v rukou starý meč – Raffiel. Bratrovy oči hleděly bez života k nebi, zatímco se země třásla.

Jejich sourozenecká setkání během let vždycky bývala neohrabaná a formální, ale příležitost k pevnějšímu vztahu byla krutě uťata. Byla to její chyba. To všechno. Měla tu zbraň popadnout dřív. Mohla ho zachránit a dát si šanci být lepším sourozencem... ale zaváhala. Rudí čarodějové budou tak zklamaní.

Nebyla bojová čarodějka – byla faeská princezna, která se bála, co by se z ní mohlo s vražednou čepelí v ruce stát. Pohlédla na jasně červené rubíny, vsazené v jílci meče; moc se v nich chvěla jako statická elektřina ve vzduchu. Strach, že se rozhodla špatně, hasil její plameny ledem.

Zalapala po dechu a vytrhla se Zabíječi z náruče. Bez jeho objetí jí prostoupil chlad. Syn Severního krále stál nehybně za ní, zkoumal jatka. Oslovil ji Ruadoro, přestože byla maskovaná... Jak věděl, že je Horská princezna?

Tělem jí vibrovaly dozvuky boje, maskovací kouzlo svědilo, žadonilo, aby se vrátila do faeské podoby. Naživu zůstalo jen pár roztřesených Seveřanů. Skutečnou hrůzou nebylo moře krve, ale čirý děs ve tvářích přeživších. Kolik těch těl bylo obětí její čepele? V krku ji pálila žluč. Tahle dívka nebyla válečnice vycvičená rudými čaroději. Nedívala se nepřátelům do očí, když je rozsekávala.

Baba Morganna zastavila pomstychtivý vír trosek a hleděla přes pódium. Ohlušující rachot kamení ustoupil kvílivému nářku těch, kdo přežili. Rua sledovala babin pohled a spatřila svou sestru, zkrvavenou a bezvládně ležící na bílé mramorové podlaze. Kolem ní se shromáždily zoufalé, vyděšené tváře, všechny oči se však upíraly k jediné osobě. Čarodějčiny dlouhé měděné vlasy byly svázané na zádech do copu, tvář jí halil vážný klid, když se usmála na Remy a zvedla svou dýku.

Rua pevně zavřela oči. Věděla, co se stane. Midon brik byl nejmocnější dar, který mohla čarodějka darovat, vyměnit svůj osud za jiný. Rua se staženým žaludkem a roztřesenýma rukama hleděla na kruh, ale Remyina tvář byla zakrytá. Kolem sestry se shromáždilo tolik lidí – lidí ochotných vyměnit svůj život za její. A pak tu byla Rua, osamělý netvor s mečem. Bitva skončila, a přece se jí srdce rozbušilo až v krku a oči se jí zalily slzami. Nemohla dovolit, aby je viděli. Prudce se otočila a popadla ze stolu za sebou pochvu Nesmrtelné čepele. Koruna Horského království ve spěchu spadla na zem, ale nikdo si toho nevšiml, všichni se dívali na midon brik.

Jenom jediný pár zelených očí Ruu sledoval, jak utekla. Sklopila hlavu a běžela, nechtěla čelit babě Morganně, a tak se kolem velekněžky jenom prohnala. Cvičili ji jako válečnici, aby stála a bojovala, neukázala žádnou slabost, a ona je vždycky zklamala. Měla příliš měkké srdce, než aby byla rudou čarodějkou, a příliš nepoddajné, aby byla vládnoucí fae. Utíkala rychleji, vyhýbala se tělům i suti, aby unikla z místnosti. Nemohla jim dovolit spatřit slzy, které by ji zradily, ani vidět, jak dávivě zvrací.

Neohlédla se, aby se podívala, jestli její sestra žije nebo zemřela, a věděla, že ji to řadí k nejtemnějším duším.

*

Na Nesmrtelné čepeli lpěl pach krve, přestože se ocel nikdy nedotkla svých obětí.

Přes zvuk vlastních pevných kroků Rua stále slyšela jejich výkřiky, prosby o milost, doléhající k hluchým uším, zatímco jí svaly pulzoval příliv magie. Myslí jí znělo svištění ostří, zasahujícího další oběť. Uplynul jeden den a bitva v ní stále zuřila.

Bri, sestřina strážkyně, vedla Ruu otevřenými síněmi plnými sněhu.

Hrad byl v troskách, jen pár místností zůstalo nedotčeno. Předtím sledovala Remyinu karavanu, mizící v dálce, stála ztuhlá, jako by přemítala, jestli zůstat tady nebylo špatné rozhodnutí. Než ale mohla podlehnout rostoucím obavám, odvolali ji na setkání rady.

Obešla velkou hromadu suti a neklidně si otřela ruce o stehna. Zkáza způsobená babou Morgannou byla patrná na každém rohu Severního paláce. Nesmrtelná čepel ji tížila na tenkém opasku jako připomínka moci, kterou teď vládla. Její pýchou prosakovala hrůza. Už prolila tolik krve.

Bohové. Ruadoro, přestaň.

Sjela očima k podlaze; pod botami jí praskaly roztroušené skleněné střepy. Morganna se dokázala rozzuřit i ovládat zároveň. Věděla, kdy přestat. Rua se nejvíc děsila právě toho, že se neovládla. Kdyby nebylo šepotu toho zlého muže, kolik hlav by ještě srazila?

Dorazily do provizorní poradní síně. Bri otevřela Ruadoře dveře, aby mohla vejít jako královna, se vztyčenou hlavou. Místnost byla sotva víc než komora, nahodile zařízená. U protější stěny seděli Renwick a jiný starší fae, další tři se shlukli kolem nich a prohlíželi si papíry a svitky poházené na stole. Všechno to byli faeští muži s bledou pletí Seveřanů a s vlasy stříbrnými věkem. Chladně si ji prohlíželi a hodnotili její vzhled – tmavé vlnité vlasy, pihovatou hnědou pleť. Očima se zastavili na jejím oděvu. Bri jí dala kabát, ale princezna vypadala jako dítě, na kterém visí příliš velké oblečení.

„Nenosíš korunu Severu?“ zeptala se Rua a přikrčila se, když si uvědomila, jak komolí ifiská slova. Ze tří jazyků Okrithu mluvila ifisky nejméně, přestože to byl společný jazyk.

Renwick měl stříbrnou korunku s hadem ovinutým kolem kruhu. Seděl vystrojený v zeleném sametovém kabátci se zlatými ozdobami, takže mu oči v bledé tváři zářily jako smaragdy. Ve světle dopadajícím úzkým oknem ho obklopovala dokonalá aureola a rozjasňovala mu popelavě blond vlasy.

Zatímco hleděla na Renwickovu korunu, rádci ztuhli a jeden se na ni otevřeně zamračil.

Ruka jí sjela k boku, prsty přejely zlatá písmena, vyrytá kolem pochvy: Každý úder požehnání či kletba. Bylo to napsáno mhenbsky, dávným jazykem čarodějů – jazykem, který Rua znala lépe než svou vlastní rodnou řeč, yexshirštinu. Vyrůstání v rudém covenu jí dalo jejich ostrý přízvuk. Co by si asi o svém nejmladším dítěti pomysleli její rodiče, zesnulý král a královna Horského dvora – faeská princezna, která mluví jako čarodějka?

„Princezno Ruadoro. Vítej,“ stroze odvětil Renwick a vytrhl ji z vířících myšlenek. „Nechávám si dělat novou korunu.“

„Novou korunu pro nového krále,“ prohlásil se souhlasným přikývnutím nejstarší rádce.

Připadalo jí špatné slyšet tak brzy o dalším králi Vostemurovi. Ještě smývali krev z podlah a Renwick už tlačil na korunovaci. Tím podezřelejší se zdály jeho záměry.

„Toto jsou mí rádci, princezno.“ Renwick pokynul rukou po místnosti, aby představil všechny čtyři starší fae. „Romberg, Berecraft, Fowler a Barnes.“

Rua zaznamenala, že ji Fowler, nejvyšší a nejmohutnější, vzal na vědomí jen znechuceným ušklíbnutím. Pochopitelně, že se ušklíbal – Rua byla horská princezna a přinesla na jejich setkání Nesmrtelnou čepel.

„Bylo jich dvanáct, ale...“ Renwick zalétl očima k rubínovému jílci jejího meče.

Ale Rua je zabila.

Stále cítila, jak jí projíždějí zlaté blesky, volají ji zpět k čepeli. Ta moc se nepodobala ničemu – ani faeské moci, hořící ve svalech, ani bzučící závrati magie čarodějů. Pod tím klamným pocitem euforie číhalo cosi primitivního, příslib nespoutané síly. Konečně byla někým, koho je vpravdě radno se bát.

„Byli věrní vašemu otci, Veličenstvo,“ skřípavým hlasem pronesl poblíž sedící rádce, Berecraft. Vzhledem k tomu, jak blízko seděl a jak mluvil, Rua hádala, že je to vrchní rádce.

„Vskutku.“ Renwick se zamračil. Pak stočil ostrý pohled k Rue: „Zrovna jsme probírali plány na cestu na sever.“

Rua si prohlížela mapu na stole, rozvinutou a zatíženou v každém rohu kamenem. Znázorňovala celý okrithský kontinent. Severní, Západní, Jižní a Východní dvůr obklopovaly korunu vysokých hor, Horský dvůr, její domov. Hlavní město Yexshire bylo bez okolků škrtnuté inkoustově černým X. Vyrostla ukrytá v lesích severovýchodně od hlavního města, spolu s rudými čaroději, kteří vyklouzli ze sevření bývalého Severního krále. Budou muset nakreslit novou mapu. Yexshire znovu povstane – její sestra se o to postará.

„S veškerou úctou, Vaše Veličenstvo, váš strýc tam někde pořád ještě je. Myslíte, že je moudré cestovat na sever?“ otázal se nejmenší z mužů, Barnes.

„Tvůj strýc?“ zeptala se Rua.

Renwick na okamžik zaťal čelist, než promluvil. „Můj strýc je skutečnou hrozbou Severu. Zabití mého otce jen stvořilo víc nepřátel pro tvůj dvůr, princezno.“

Oknem zavál ledový vítr, zamrazil Ruu a zašustil papíry na stole.

„Mluvíš o nechvalně proslulém Balornu Vostemurovi?“ zeptala se. „Nebyl zde, když padl tvůj otec?“

Renwick zvedl obočí.

„Tys o něm slyšela?“

Navzdory tomu, že vyrůstala v ústraní, Rua četla příběhy o Balornovi v knihách, které jí darovali rudí čarodějové. V jejich táborech kolovaly zvěsti, že Balorn po smrti svého otce zešílel a jeho starší bratr až příliš popustil uzdu jeho krvelačnosti. Přestože řeči o něm během let utichly, starší rudí čarodějové si pamatovali, že obléhání Yexshiru byl Balornův nápad, stejně jako mučení modrých čarodějů kvůli proroctvím. Rua doufala, že je Balorn mezi hromadou těl pobitých Nesmrtelnou čepelí.

„Nebyl tady,“ pravil Barnes a ruce se mu třásly, než je pevně stiskl. „Balorn se drží v severních částech království, podle požadavku zesnulého krále.“

„Víš, nebyl zrovna dobrý společník na večírek,“ hořce se ušklíbl Renwick. Ohlédl se na své rádce. „Musíme jet na sever a najít Čarodějné sklo. Je příliš mocné, než aby zůstalo pod Balornovou kontrolou. Musíme mu zarazit cokoliv má v plánu, než pokročí dál.“

„Co má v plánu?“ skočila mu do řeči Rua.

„Prohlásil se za krále Severního dvora,“ odvětil mrzutý rádce, Fowler. „Je přesvědčen, že Jeho Veličenstvo není hodno převzít trůn, protože je zrádce.“

Renwick při tom prohlášení nehnul brvou. Byl známý hazardní hráč a Rua si byla jistá, že mlčí úmyslně, stačilo jí však, jak toporně stojí.

„Musíme znovu získat pevnost modrých čarodějů. Čarodějné sklo bude tam,“ uzavřel debatu Renwick.

„Co je to Čarodějné sklo?“ Všichni na ni znovu upřeli světlé oči a Rua ztuhla.

„Tak ona slyšela o Balornovi, ale o Čarodějném sklu ne,“ posměšným tónem odfrkl Fowler.

Rua zaskřípala zuby.

„O modrých čarodějích nic nevím. Dobře skrývali svoje tajemství.“

„Čarodějné sklo je posvátný kámen modrých čarodějů, podobně jako rubíny na tvém meči nebo amulet, který nosí tvá sestra. Má moc znásobit magii modrých čarodějů a seslat jejich pradávné kletby,“ zamumlal Renwick. Upíral pohled na mapu a palcem si zamyšleně mnul dolní ret. „Pokud má Balorn ten talisman v rukou...“ Pomalu vydechl. „Musíme ho znovu získat, jinak bude trpět celý Okrith.“

Rua nesouhlasila s hledáním relikvie modrého covenu. Měla v plánu mávat svým mečem a rozhánět zbylé faeské loajalisty, ale nechtěla se znovu ocitnout poblíž čarodějů.

Zvolna vydechla, narovnala záda a zamračila se na Renwicka: „To je všechno?“

Než odpověděl, stiskl rty a přejel ji pohledem od hlavy k patě: „Ne, zatímco tam budeme, dáme se i do stavby Severního paláce.“

Zbytek rady se zarazil.

Renwick ukázal na jakési místo na mapě. Nahoru na sever, téměř na pobřeží, vedly oválné značky. Ledová jezera, domýšlela si Rua.

„Chcete přesunout sídelní město do Murreneiru?“ zalapal po dechu Barnes.

„Myslíte, že je to moudré, Vaše Veličenstvo?“ ozval se nakonec vysokým, nosovým hlasem Romberg. „Ledová jezera budou pro jakékoliv cizí hodnostáře příliš daleko. Co třeba Andover?“

„Andover je pořád plný mužů věrných mému otci. Je stejně špatný jako Drunehan. Jestli zůstaneme tady, budeme si neustále muset hlídat záda,“ namítl Renwick a Berecraft se zamračil. „V Murreneiru máme spojence. Znovu tam postavit hlavní město je vítaná změna a lidé nás budou následovat.“

„Balorn se vás pokusí zastavit,“ varoval Fowler. „Nedovolí vám tak snadno převzít pevnost modrých čarodějů.“

„Tak je dobře, že máme Nesmrtelnou čepel, která půjde s námi, že ano?“ Renwickovy smaragdové oči zalétly zpět k Rue.

Neuhnula jeho pohledu. Na okamžik ji napadlo, jestli má v hnědých očích stejné zelené skvrnky jako on. Napjala se, zahnala tu myšlenku a souhlasně kývla hlavou.

„Vyrazíme zítra,“ rozhodl Renwick a přeměřil si očima všechny své rádce. „Připravte všechno potřebné a shromážděte gardu. Než odjedeme, máme ještě spoustu práce.“

Když Renwick vstával, Rua mu zastoupila cestu. „A co čarodějové?“

Rada se znovu obrátila k ní; zkoumavé pohledy ji tížily jako balvan.

„Co čarodějové?“ zopakoval Renwick a přivřel oči.

„Už jsi podepsal deklaraci o jejich osvobození?“

Všichni se znovu zarazili a otočili se k Renwickovi, zatímco Rua se na něj mračila.

Očividně nikdo nebral v úvahu modrý coven, stále zotročený pod vládou severní koruny. Museli s nimi přece mít nějaké plány?

„Co navrhuješ?“ znovu se opřel v křesle Renwick.

„Všichni čarodějové budou volní.“ Rua našpulila rty, jako by to bylo jasné. Když nikdo z rádců nereagoval, dodala: „Hned.“

„Vaše Veličenstvo,“ Fowler se obrátil na Renwicka, ne na ni. „Nemyslíte, že je rozumné provést to postupně? Nejspíš to naruší jejich stabilitu–“

„Všichni čarodějové budou volní, okamžitě,“ skočila mu s úšklebkem do řeči. „Ti, kteří se rozhodnou zůstat, dostanou spravedlivou mzdu a dny odpočinku odpovídající vašemu dalšímu personálu, jinak můžou jít.“

„Kam přesně můžou jít?“ Renwick ji sledoval ostrýma hadíma očima.

„Tohle je přebírání moci. Tyhle věci chvíli trvají,“ začal Barnes, jako by měla mít rozum.

„To děvče nemá žádné politické ani vůdčí dovednosti,“ prohlásil Fowler.

Když ji nazval „děvčetem“, Rua se napřímila. Sjela rukou zpět k jílci meče a v hněvu cítila jeho magnetickou přitažlivost, hruška ji hřála v dlani.

„Nebudeš o mně takto mluvit,“ zasyčela. „Nejsem dítě.“

„Podívejte se na ni!“ vybuchl Fowler k Renwickovi. Prskal. „Je to děcko, a ještě k tomu neužitečné děcko!“ Rua sevřela meč a oheň v jejích žilách vzplál dvojnásobnou silou, zatímco muž pokračoval v tirádě. „Nemá žádné právo být v téhle radě, jenom hloupě popadla ten meč.“ Fowler se otočil, nenávistný pohled mu padl na její ruku na Nesmrtelné čepeli, a zasmál se. Zasmál se. „Myslíš si, jak jsi s tím mečem drsná, holčičko–“

Než mohl pronést cokoli dalšího, Rua tasila čepel a rozťala vzduch.

Na druhé straně stolu Fowler vytřeštil oči a rukou si sevřel ránu zející v hrdle. Bublavě lapal po posledním dechu, zatímco mu šedou tuniku začala zalévat krev a barvila ji do červena.

S hlasitým mokrým žuchnutím dopadl na podlahu. Rua věděla, že to z ní dělá stejně zlou bytost jako jsou fae kolem ní, ale přesto se ušklíbla při pohledu na šok v jeho tváři, když padal. Jen ať si zapamatují, kdo je pánem Nesmrtelné čepele.

„Byl bych ti vděčný, kdybys nezabíjela členy mé rady, princezno.“

Renwick shlédl na Fowlera, jako by to byla jen drobná nepříjemnost. Bylo zřejmé, že je na zabíjení lidí zvyklý. Koneckonců mu říkali Zabíječ čarodějů. Rua přemýšlela, kolikrát se díval, jak v něčích očích hasne život.

„Neposlouchal tvé rozkazy, králi Renwicku, ne moje,“ řekla Rua a zastrčila magický meč do pochvy. „Nestrpím takovou úroveň neúcty, a ani ty bys neměl, pokud máš v úmyslu udržet si korunu. Teď...“ Položila ruce na stůl, výhrůžně se nad ním naklonila a tiše dořekla: „Čarodějové půjdou na svobodu.“

Renwick neuhnul očima déle, než se jí líbilo. Byl tak nehybný, tak klidný, že měla chuť pod jeho pohledem přešlapovat. Co si za těma zelenýma očima myslí? Neodpověděl, jen pevně kývl, vytáhl list pergamenu a začal psát dekret.

KAPITOLA DVĚ

Rua shlížela na Drunehan. Už to nebylo hlavní město. Sotva rozeznávala postavy pohybující se hlubokými závějemi dole. Po celých palácových pozemcích bylo zřetelně vidět zkázu. Na zasněžené zahrady, pokryté sutí, hleděla tmavá, rozbitá okna. Rua byla ráda, že tohle místo opustí. Byla si jistá, že by ji většina lidí, potulujících se ulicemi, chtěla vidět mrtvou.

Bri s hlasitým zaduněním zavřela velikou černou truhlu a vytrhla Ruu z vířících myšlenek.

Při tom zvuku sebou škubla a pak stiskla zuby, naštvaná, že vyskočila. Jen před pár dny jí málem usekli hlavu, odmítala však dát najevo, že na ni dotyk smrti nějak zapůsobil. Na Severu si nemohla dovolit ukázat podobnou slabost.

Bri žuchla na černou kůži, jíž bylo potažené víko truhly. Kdosi pojmenoval ji a jejího bratra Orlí dvojčata a bylo snadné uhodnout proč. S krátkými červenohnědými vlasy, zahnutým nosem a zlatýma očima vypadala jako z jiného světa. Rua předpokládala, že teď je to prostě jeden Orel – když její dvojče, Talhan, vyrazilo na východ zajistit klid.

„Opravdu to všechno potřebuju?“ Dívala se na truhlu, naplněnou až po okraj oblečením a vybavením, které jí Bri zajistila ze svých tajných zdrojů. „Myslím, že bych si radši vzala jenom batoh.“

Bri zamžourala na značně omšelý cestovní vak, který si Rua předtím vyžádala od jakéhosi palácového sluhy.

Zbýval mu jen jeden deštivý den k úplnému rozpadnutí a jeho stav dostatečně vypovídal o tom, co si o ní služebnictvo myslí.

„I když míříme do ležení u ledových jezer,“ Bri otočila zlaté oči zpět k Rue, „není to žádný tábor čarodějů. Budeš ve společnosti krále Severního dvora.“

„No a?“ Rua obrátila oči v sloup. Bylo jí úplně jedno, jak se před Renwickem obléká. Podle toho, co věděla, byl Zabíječ čarodějů čirý ďábel, nebo aspoň skoro. Koneckonců pomohl jejímu bratrovi porazit bývalého Severního krále. Rua si ale nebyla jistá, proč to udělal. Opravdu tolik toužil po smrti svého otce, že byl ochoten spojit se s nepřáteli Severu? Tolik toužil po moci?

„A,“ odsekla Bri, zkřížila nohy a opřela si loket o koleno, „reprezentuješ Horský dvůr, dvůr, který je krátce obnovený a mnozí ho budou považovat za slabý. Potřebuješ ukazovat sílu všemi způsoby. Nošení rozedraného, starého oblečení čarodějů nepředvede našim nepřátelům žádnou moc.“

„Musí oblečení říkat tolik?“ zamračila se Rua na ohromnou truhlu.

„Nejsou to plesové šaty a tiáry.“ Bri se drsně zasmála. „Je to teplé ošacení, zbroj a zbraně.“

„Fajn,“ ustoupila Rua a oči se jí zatoulaly k Nesmrtelné čepeli položené na posteli. „Nebude mi vadit pár dalších dýk u opasku.“

„Kolik výcviku máš za sebou v zacházení s mečem?“ zeptala se Bri, když viděla, kam se Rua dívá.

„Spoustu.“ Rua ztuhla. „Coven na tom trval.“

„Ti čarodějové se mi začínají zamlouvat,“ ušklíbla se Bri.

„Ano.“ Rua souhlasně naklonila hlavu. „Jejich péče byla komplexní.“

Bri si odkašlala. „Jak velmi lichotivé.“

Byla to nejpěknější věc, kterou Rua dokázala říct. Rudý coven s ní nikdy nezacházel zrovna srdečně. Vždycky pro ně byla „jiná“. Byla symbolem všeho, co ztratili. Poskytovali jí jídlo, přístřeší a výcvik, ale tím to končilo. Nikdy neviděla nikoho z nich plakat nebo stěžovat si. Její faeské city pro ně byly příliš choulostivé. A po všem, čím prošli, jí připadalo nepatřičné zatěžovat je takovými malichernostmi, jako byly dětské pocity. I tak jim byla vděčná, že ji celé ty roky drželi v bezpečí, zatímco se v lesích za Yexshirským chrámem pokoušeli znovu ustavit coven.

Sáhla po Nesmrtelné čepeli. Když ji pomalu vytahovala z pochvy, cosi v ní se uklidnilo, bylo to jako balzám na nepříjemně svědící vyrážce, o které ani nevěděla. Držela čepel ve vzduchu a prohlížela si zašlé značky podél ostří.

„Co je tam psáno?“ Briiny oči sledovaly kruh mhenbských znaků na pochvě.

„Každý úder požehnání či kletba,“ řekla Rua.

Bri se zasmála. „Tak to jsem během let rozdala spoustu požehnání.“

„Mne zajímají jenom kletby,“ zamumlala Rua, projížděla čepelí vzduchem a cítila, jak jí tíha zbraně zahřívá svaly paží.

„Jak vyvoláváš tu magii?“ zeptala se Bri. Ostražitě sledovala meč, jako by stačil jeden špatný pohyb a srazí i ji.

„Meč to ví, stejně jako moje ruka ví, jak ho sevřít. Není to vědomá myšlenka, jen záměr.“ Rua zvedla zbraň výš a namířila ji hrotem ke stropu. Pak se zpola usmála a dodala: „Neublíží ti.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ namítla Bri. „Zdá se, že pobil spoustu lidí.“

Ruiny oči zalétly k Orlici. Z čeho ji faeská válečnice obviňuje? Viděla, co se stalo v hlavním sále? Věděla o zuřivých útocích, o tom, že se cítila tak svobodná, že jí bylo jedno, kdo bude příští obětí čepele? Kůži jí zalila lepkavá, horká hanba jako cejch na duši. Jakýsi hlásek jí v nitru šeptal, že si prastarý meč nezaslouží.

„Jenom lidi, kteří si to zasloužili,“ odsekla.

„To je nebezpečná hra, přítelkyně,“ přikývla Bri a zvedla se. „Už ji hraju spoustu let. Je to otázka cviku, stejně jako cokoliv jiného.“

„Co?“ zeptala se Rua.

Briiny zlaté oči potemněly do jantarového odstínu.

„Rozhodování, kdo umře a kdo bude žít.“

Rua bojovala s nutkáním ušklíbnout se. Sklonila Nesmrtelnou čepel a opřela ji špičkou o kamennou podlahu.

„A jak jinak se dá cvičit než zabíjením?“ otázala se Rua, spíš sama sebe než Bri.

V tu chvíli pochopila plnou tíhu odpovědnosti, která na ní ležela. Bude zabíjet, nejspíš celý zbytek života. Vládla vražednou čepelí. Meč si ji v hodině nouze zvolil stejně, jako si ona zvolila jej. Kdyby ho popadla o pár okamžiků dříve, Raffiel by ještě žil. To zaváhání ho stálo život. Věděla, proč zaváhala. Cosi v ní instinktivně poznalo, že když ten meč zvedne, život se jí navždy změní, a že inkoustová temnota, která v ní vířila, může prorazit na povrch. A teď, když vládla smrtícím ostřím, bála se, čím se stane.

„Cvič se mnou,“ navrhla Bri a vytrhla Ruu z čím dál temnějších myšlenek. „Taky potřebuju udržovat svoje umění vybroušené a nechci trénovat s nikým z těch severních hlupáků.“

Rua se zazubila a přikývla.

„Měla bych se jít spojit s Remy,“ dodala Bri a zamířila ke dveřím. Rue dělalo potíže ovládnout magické plameny, používané ke komunikaci s ostatními fae – ne že by měla někoho, s kým by chtěla mluvit. „Musím povědět tvé sestře o přesunu na sever. Máš nějaké vzkazy, které mám předat?“

Rua zavrtěla hlavou, ale když Bri vzala za kliku, dodala: „Neříkej jí o tom rádci.“

Bri se na ni ohlédla se zvednutým obočím.

„Prosím,“ procedila Rua a připadala si mírně uboze. Nechtěla, aby si sestra dělala starosti o čepel nebo aby si na ni udělala špatný názor. Pořád si nebyla jistá, jak má se svou starší sestrou mluvit. Starší – to jí připadalo hloupé. Za týden jí bude devatenáct. Na jeden měsíc budou stejně staré, a pak, po zimním slunovratu, bude Remy dvacet.

„Víš, Remy není ten typ,“ Bri jako by jí četla myšlenky. „Nebude tě soudit.“

„Nemám ponětí, jaký typ je.“

Rua se špičákem lehce kousala do dolního rtu.

„Mohla bys to zkusit zjistit,“ vyzvala ji Bri, a tím ji snadno odbyla.

„Můžeš jít,“ řekla nakonec Rua, jako by Orlice potřebovala její svolení. Otočila se zpět k oknu a hleděla na moře stříbřitého sněhu. Dokonce i s hučícím ohněm v krbu za zády cítila hluboko v kostech pronikavý chlad.

Bri se naoko zamračila; Ruino dovolení ji nijak nezneklidnilo.

„Remy se bála sama sebe, když jsem ji potkala,“ nabídla střípek informace, který Ruu přiměl ohlédnout se. Bylo těžké uvěřit, že strašlivá bojovnice, kterou viděla v trůnním sále, se někdy bála sama sebe. „Svou sílu a sebevědomí našla cestou, kousek po kousku. Statečnost, kterou jsi viděla, byla těžce vydobytá.“

Rua polkla knedlík, který se jí udělal v krku. Snad by i ona mohla najít cestu k odvaze. Část jí samotné litovala, že tu baba Morganna nezůstala a nerozkazuje jí. Bylo o tolik snazší poslouchat, co má dělat, místo aby na to musela přijít sama.

„Vypadá jako dobrá osoba,“ řekla zdráhavě.

„Taky je,“ potvrdila Bri. „Stejně jako ty.“

Rua se při představě, že ji tahle faeská válečnice má ráda, naježila. Bylo by jen otázkou času, než by Bri tenhle postoj přehodnotila.

„Ani mě neznáš,“ zavrčela. „Můžu být netvor.“

Bri se zazubila a naklonila hlavu. „V tom případě je dobře, že se ráda přátelím s netvory.“

Věděla, že Orlice nepřipustí porážku. Bez ohledu na to, jak protivně a nepříjemně se Rua chovala, faeská válečnice vypadala odhodlaná držet se jí.

Rua byla ráda, že je to Remy, kdo je dalším následníkem Horského trůnu. Váha Nesmrtelné čepele ji tížila, ale váha koruny by byla mnohem těžší. Neuvidí svou sestru znovu dřív než o zimním slunovratu, a tím získá nějaký čas, aby pochopila tuhle novou moc. Příštích pár týdnů stráví obnovováním pořádku na Severu a snahou, aby byla hodna být princeznou Horského dvora.

„Budeš v pořádku?“ zeptala se Bri.

Rue se trochu sevřela hruď. I když ji odstrkovala, Orlice jako by se k ní neustále vracela. Bri byla snad jedinou osobou, která odolávala jejím bouřlivým náladám. Orlice i Rua byly stejně příkré a nekompromisní. Snad může být Bri kamarádka... pokud to nepokazí.

„Mám to pod kontrolou,“ prohlásila. Věděla, že Bri tu lež slyší stejně jako ona sama. Nebyla si jistá, jestli ona ovládá meč nebo meč ovládá ji. Znovu se podívala na zlatý mhenbský nápis a povzdechla si. Úder čepele jí starosti nedělal. To sama čepel bude buď požehnáním, nebo kletbou.

*

Studený vítr jí strhával prameny vlasů přes obličej. Rua stiskla zuby, jak se na ně hnal příval sněhu. Rychlý pohled vpravo jí ukázal Bri, která se taky připravovala na další ledový poryv.

Renwick stál v čele dlouhé řady černých a stříbrných vozů. Ne, vozů ne, uvědomila si Rua, když se podívala lépe. Tam, kde měla být kola, viděla velké kovové lyže, které se vpředu stáčely do elegantních spirál.

„Ve jménu Bohyně, co je to?“ ozvala se Bri, hledící na podivné vozidlo.

„Tys asi nikdy nejela na sáňkách,“ usoudila Rua, i když ani ona nikdy žádné neviděla, jen ve svých knížkách.

„Tohle jsou saně, ne sáňky,“ opravil ji Renwick, který se k nim rychle blížil. Ruce zabořil hluboko do kapes silného šedého pláště a na pozadí sněhu vypadala jeho tvář ostřejší.

„Dobrá. Saně.“ Rua se na něj zamračila. „Jak dlouhá je naše cesta?“

„Osm hodin do Brufdoranu,“ ozval se chumelenicí hlas. K Renwickovi přistoupil jakýsi voják. Měl postavu obra, byl vysoký a svalnatý, s ohavnou jizvou od linie vlasů až k líci. Neměl na sobě zbroj ani erb Severního dvora, místo nich upřednostnil těžký černý plášť, takže jeho oči vypadaly ještě černější. Pokožku měl zlatohnědou, mahagonové vlasy ostříhané nakrátko.

„Vaše Výsosti.“ Renwick mávl rukou k faeskému muži po svém boku. „Toto je Thador Eloris, můj osobní strážce.“

„Nedůvěřuješ královské gardě, že tě ochrání?“ Ruiny oči přelétly z Thadora na Renwicka.

„Důvěřuji těm, kterým jsem dovolil žít.“ Renwickovi vystoupil lícní sval. „Thador je věrný mně, ne koruně.“

Tomu rozuměla. Nevěděla, jaké by to bylo – mít někoho, kdo by byl věrný jen jí. Dokonce i Bri byla vypůjčená stráž její sestry.

Shora se ozvalo zavřísknutí, jediné varování, než se z oblohy střemhlav snesl jestřáb. Rua couvla a zvedla ruce, aby si chránila obličej, ale pták slétl a lehce přistál Thadorovi na rameni.

„Neublíží vám,“ hluboce, blahosklonně se zasmál Thador. Rua se zamračila.

Ucítila na sobě Renwickův tvrdý pohled a věděla, že si všiml, jak sebou trhla. Pokusila se zakrýt zahanbení tím, že ukázala na Bri.

„Tohle je Briata...“ Rua v duchu zaklela, že nezná její příjmení.

„Catullus,“ skočila jí do řeči Bri. „Ví to. Pokud nás čeká osm hodin, než se zastavíme na noc, pojeďme,“ prohlásila válečnice, ale nehnula se od Ruina boku a čekala na její pokyny.

Thador přejel Bri zkoumavým pohledem a na rtech se mu usadil úšklebek. Rua se napjala, připravená zpražit ho za ten škodolibý úsměv, který věnoval její strážkyni, ale Bri ji předběhla.

„Říkala jsem ti, Thadore, že jestli hledáš partnera na cvičení,“ řekla, ačkoliv z jejího tónu bylo jasné, jaký druh cvičení má na mysli, „bojím se, že máš špatnou fae.“

Mrkla na Thadora a následovala Ruu, která se prodírala k saním. Rua zapomněla, že se tihle urození fae všichni vzájemně znají. Nejspíš během dospívání navštěvovali stejné oslavy, plesy a maškarní bály.

Když došli ke dveřím, sluha usazený vedle kočího seskočil ze sedátka a předběhl Bri ke klice. Otevřel s úklonou, při níž se Bri i Rua ušklíbly.

„Smím vám vzít vak?“ zeptal se, když se narovnal, a natáhl ruku, aby ho Bri stáhl ze zad. Sevřel kožený popruh, ale Bri se vykroutila.

„Ne,“ odmítla.

„Ale – ale je tu přihrádka na zavazadla. Už je tam zavazadlo Její Výsosti a...“ Zvýšil hlas, jako by to, co Bri navrhovala, byla svatokrádež.

„Chápu. Jdeme.“ Bri kývla bradou k mužovu sedátku na přední straně saní.

Rua se kousla do rtů, aby se nezazubila, přijala mužovu nataženou ruku a odpoutala jeho pozornost od své ostré strážkyně.

Vkročila do tmy v břiše saní.

Uvnitř to vypadalo hodně podobně jako v kočáře. Lavice po obou stranách lemovaly modré sametové polštáře. Nad oknem na protější straně byla polička na čepice a rukavice. Zamlžená skleněná okna zakrývaly blankytně modré záclony, vnitřek byl natřený barvou půlnoci.

Bri vylezla dovnitř po ní a přinesla s sebou sníh. Když chtěly zamířit k lavicím, musely sklonit hlavy. Bri bezstarostně hodila svůj vak na podlahu, takže vyplnil celou mezeru mezi dvěma sedadly.

Rua se na naditý ranec zamračila.

„Nemám ráda odloučení od svých věcí,“ pokrčila rameny Bri.

„Fajn.“ Zdálo se, jako by Rua jiné slovo neznala. Ztěžka vydechla, usadila se a položila si mokré boty na zavazadlo.

Bri odvázala dýku připnutou na pravém stehně, položila ji pod nadýchaný saténový polštář a pak se natáhla na lavici.

„Teď si jdeš zdřímnout? Ještě je ráno.“

„Doufám, že sis vzala nějakou knihu.“ Bri se zasmála přes rameno a zabořila obličej do polštáře.

Rua nad svou nevrlou strážkyní otočila oči v sloup.

Zepředu se ozvalo zvolání a saně s trhnutím ožily. Když poskočily, Rua rozhodila rukama, aby se něčeho chytila, ale po počátečním otřesu jely saně po sněhu hladce. Ze saténového polštáře už slyšela Briino těžké oddechování.

Při pohledu z okna vypadalo město Drunehan přízračné a opuštěné.

Z pánví na uhlí naplněných hořícími odpadky stoupal do vzduchu odporný pach. Na zdech byly uhlím načmárané vulgární nápisy, jedny vyžadovaly „Zabít čarodějnice“, jiné „Zabít Zabíječe čarodějů“. Rua se otřásla. Sjednotit Severní dvůr nebude nic snadného.

S davem rozhněvaných lidí si poradí, ale na Severu leží skutečná hrozba. Jestli má Renwickův strýc Čarodějné sklo, spustí se lavina násilí... a jedou přímo do oka bouře.

KAPITOLA TŘI

Rua usoudila, že má saně raději než kočáry. Jely mnohem hladčeji, neposkakovaly a nekymácely se na nerovném terénu. Otřela mlhu, která se srážela na skle, a vykoukla z okna. Většinou viděla jen bílo. Mezi suchými lesy, táhnoucími se do dálky, občas trčel nějaký stále zelený strom. Když objížděli strmé úpatí hor, sledovala jejich karavanu, seřazenou u úzkých průsmyků.

V řadě čekalo nejméně třicet saní naložených zásobami, služebnictvem a strážemi, mířícími k murreneirským Ledovým jezerům.

Rua uvažovala, jestli je led opravdu tak silný, že na něm může tábořit celá karavana. Lesy ve Vysokých horách byly v zimě obtěžkané sněhem, ale nebylo to jako tady. Na některých místech se cesty zařezávaly přímo do tyčících se ledových stěn. Ve Vysokých horách sahal sníh zřídkakdy nad kolena. I tehdy Rua a čarodějky zůstávaly uvnitř, schoulené během dlouhých zim kolem ohňů.

Tábořiště rudých čarodějů bývalo jen primitivní. Skrývali své chatky v údolí hory Eulotrogus, půl dne jízdy na západ od yexshirského chrámu. Umístili ho tak, aby v dohledu rabujících band a potulujících se vojáků Severu nebyla ani stopa kouře. Nikdo netoužil šplhat na Eulotrogus a prohlížet si jeho zhroucený vrchol.

V dětství Rua nesčetněkrát vyslechla příběh o tom, jak baba Morganna tu horu strhla na Severní armádu. Zachránila rudý coven. Umístění jejich tábora všem připomínalo, co ztratili. Každodenní ranní pohled na zničený štít Rue připomínal, aby byla zticha a vděčná, že je naživu. Kdykoliv pohlédla k obzoru, cítila na sobě hořkost čarodějů, jako by jejich coven povraždila její rodina.

Saně náhle zastavily a Rua vymrštila ruce, aby sevřela okraj sedadla. Už jsou na místě? Uslyšela výkřik.

Bri se ve zlomku vteřiny narovnala a vyskočila, v ruce dýku, kterou předtím zastrčila pod polštář. Otevřela dveře a vyhlédla ven. Rua krátce zahlédla v jejích zlatých očích záblesk hrůzy.

Bri se stáhla zpět do saní a podívala se na ni. „Kdybych tě požádala, abys tady počkala, poslechla bys?“

„Ne,“ odpověděla Rua a ruka jí sklouzla k meči na opasku u boku.

„To jsem si myslela,“ zabručela Bri. „Připrav se na to, co uvidíš.“

Rua se kousla do rtu. Ať to znamenalo cokoliv, nebylo to dobré. Přejela prsty po rubínovém jílci Nesmrtelné čepele. Zbraň byla připravená, čekala, dychtila být co nejdřív vytažená z pochvy.

Rua vylezla ze saní do hlubokého sněhu. Dno saní dosedalo na zasněženou cestu.

Na kraji lesa stála skupina vojáků. Když Rua přišla blíž, uviděla, co Bri tolik vyděsilo – pět nahých těl, přibitých ke stromům.

Ze zmrzačených těl, posetých skvrnami svraštělých rudých spálenin, zíraly prázdné oční důlky. Ve sněhu před nimi bylo krví napsáno: ZRÁDCE.

Rua zalapala po dechu a tmavě šedý plášť před skupinou se prudce otočil. Renwick si ji prohlížel, čelist zaťatou. Napadlo ji, že jí poručí vrátit se do saní, ale neudělal to.

„Kdo jsou ti lidé?“ zašeptala.

„Byli z konvoje služebnictva, které mířilo na sever připravit tábor.“ Renwick se podíval na Thadora a řekl: „Běž pro Aneryn.“

Thador stroze přikývl a zamířil k saním.

„Tohle je práce tvého strýce,“ prohlásil jakýsi hlas z hlubin pláště. Podle zvuku poznala, že je to jeho starší rádce, Berecraft.

„Vypadá to tak.“

Renwick zíral na zkrvavený sníh.

Krev už zhnědla. Byla to zvláštní útěcha, že těla alespoň nebyla čerstvá, byla modrá a zmrzlá na kost.

„Myslíte, že udeří znovu?“ zeptala se Bri, s rukou těsně u jílce dýky.

„Je to jenom otázka času,“ prohlásil rozhodně Berecraft. „Ale i když je možná šílený, není hlupák. Na tuhle karavanu nezaútočí. Je tu příliš mnoho vojáků.“

„Pokud už sám neshromáždil armádu,“ zahleděl se na něj Renwick.

„A proto míříme na sever,“ potvrdil Berecraft. „Musíme ho odříznout od severních oblastí, oddělit ho od pevnosti modrého covenu. Nesmíme dovolit, aby získal další podporu.“

Thador se vrátil s další osobou v indigovém plášti.

Byla jen o kousek menší než Rua, ale vedle Thadora maličká. Stáhla si kapuci, černé vlasy stažené za oblé obsidiánové uši, a hleděla na ně zastřenýma očima. Vypadala mladě, jako teenager, možná i mladší než Rua.

„Kdo to udělal, Aneryn?“ zeptal se Renwick dívky, v jejíchž tmavých očích se mihotaly přízračné safírově modré odlesky. Konečky prstů jí olizovaly zářivě modré plameny. Zamrkala a záře zmizela.

„Už to víte,“ odvětila.

Rua překvapeně hleděla. Aneryn nevypadala jako modří čarodějové, které viděla ve velké síni tu noc, kdy padl Hennen Vostemur. Stará modrá čarodějka byla pokrytá popáleninami a jizvami. Neměla vlasy, víčka měla sešitá. Dívka před Ruou vypadala naprosto v pořádku.

„Opravdu je vypustil?“ Renwickův hlas zněl jako šepot přízraku.

„Zapomenutí se potulují, Vaše Veličenstvo, ale nejsou volní,“ zavrtěla hlavou Aneryn. „Bylo užito Čarodějné sklo.“

„Do prdele,“ zaklel vedle čarodějky Thador. „Jak Balorn věděl, jak ho použít?“

„Kdo jsou ti Zapomenutí?“ zeptala se Rua a všechny oči se k ní otočily.

„To můžeme probrat v Brufdoranu. Zbývají nám dvě hodiny cesty,“ prohlásil Renwick.

„Neměli bychom tu zůstávat,“ souhlasila Bri. Válečnice hleděla mezi stromy. „Pro případ, že se tu někdo zdržel, aby nás sledoval.“

„Pojedeš s Bri,“ s výhrůžným pohledem rozkázala Rua Thadorovi a pak se obrátila na Renwicka. „Probereme to hned.“

„Jak si přeješ, Výsosti,“ ušklíbl se Renwick a mávl rukou ke svým saním.

Bri otevřela ústa, aby něco řekla, ale Rua se na Orlici jen přísně podívala a strážkyně se stáhla.

„Pokus se ho nezabít,“ požádala.

Dvě hodiny o samotě s Renwickem Vostemurem budou jistě nepříjemné, ale Rua potřebovala odpovědi a odmítla na ně čekat.

*

Zatímco si Rua upravovala upevnění Nesmrtelné čepele, saně znovu ožily. Položila zbraň na sedadlo a odlehčila tak opasku, ale zbraň neodepnula. Pokud sedí naproti Severnímu králi, meč neodloží.

Renwickův pohled spočinul na pochvě.

„Do toho,“ poručila Rua a založila si ruce na hrudi.

Renwickovy plné rty se v koutcích zvedly.

„Na někoho, kdo vyrostl v lese, ti rozkazování jde dost přirozeně.“

„Kdo jsou Zapomenutí?“ naléhala. Lichotku ignorovala; byly tu důležitější věci.

Renwick se dlouze, zhluboka nadechl a zahleděl se zamlženým oknem ven, jako by pořád mohl vidět těla přibitá ke stromům. Rua si byla jistá, že sama ten pohled nikdy nezapomene. Připojí se na rostoucí seznam věcí, které ji pronásledovaly ve snech.

„Určitě jsi slyšela, co můj otec prováděl modrým čarodějům,“ spustil Renwick.

Rua pomyslela na velekněžku, na její sešité oči, tělo pokryté spáleninami. „Mučil je.“

„Emoce posilují magii čarodějů,“ vysvětlil. „A nic není mocnějšího než strach z bolesti.“

„Vypálil z nich jejich vize,“ zašeptala Rua.

„Ano, mezi jinými věcmi.“ Renwickův chladný zelený pohled jí utkvěl na tváři. „Většina z toho se odehrála v pevnosti modrého covenu za Ledovými jezery v Murreneiru. Zlomil je můj strýc Balorn. Hodně si to užíval.“

Rua neklidně poposedla na plyšovém polštáři. „A Zapomenutí?“

„Některé čaroděje Balorn zlomil až moc dobře. Už nebyli k ničemu, jen skořápky duší, kterými bývali, a tak je zamkli v útrobách pevnosti čarodějů.“ Sklopil oči k rukám. „Zabít je by bylo laskavější.“

„Proč to neudělal?“ V Ruině hlase zazněl náznak zloby. Přivést čaroděje bolestí k šílenství a pak je nechat trpět bylo horší, než dokázala pochopit.

„Možná v nich viděl ještě nějaký užitek nebo chtěl, aby sloužili jako výstraha. Možná věděl, že je jednoho dne vypustí na svět.“ Renwick hleděl na Ruu s tak nehybnou tváří, že ji napadlo, jestli vůbec dýchá. „Možná jen chtěl vidět jejich bolest.“

Zvedl ruku, přetřel si čelo a zamračil se. Trvalo to jen zlomek vteřiny, a pak to bylo pryč.

„Co se děje?“

Rua hleděla na ruku, kterou si masíroval spánek, a on ji rychle spustil.

„Nic. Jenom mě bolí hlava,“ zabručel.

„Proč nezavoláš hnědou čarodějku?“ podivila se.

U fae byla bolest hlavy neobvyklá. Rychle se uzdravovali a to bránilo mnoha obtížím, se kterými se potýkali čarodějové a lidé. Většina urozených fae cestovala se skupinou čarodějů a čarodějek, modrými pro vidění, rudými pro magii, která pohybovala věcmi, zelenými kvůli vaření a hnědými pro léčitelské schopnosti. Fialový coven dříve připravoval kouzelné voňavky, prach a kadidla, ale už dávno vymřel. Renwick však jistě měl v doprovodu nějakou hnědou čarodějku.

Zaskřípal zuby: „Jsem v pořádku.“

Nevypadal v pořádku. Když se podívala pozorněji, všimla si matných fialových kruhů, které měl pod očima. Přirozeně bledá pleť nesla zelenavý nádech. Oči měl podlité krví. Dobře to ukrýval, ale vypadal, jako by týdny nespal.

Pokrčila rameny. Jeho zdraví nebyl její problém.

„Balorn vypustil Zapomenuté z pevnosti čarodějů.“ Založila si ruce na prsou. „A nechal je napadnout tvé vojáky. Proč se neobrátili proti němu?“

„Čarodějné sklo. To je jediný způsob. Použil ho, aby je proklel, a tím si obstaral armádu.“

„Proč jeho kouzlo neúčinkovalo na Aneryn?“

Renwick zvedl ruku, jako by si chtěl znovu promnout spánek, ale v polovině pohybu se zarazil. „Takové kouzlo si podmaní jenom oslabené mysli. Zapomenutí byli zlomení, dokonale se hodili k tomu, aby je Balorn kletbou ovládl... figurky k poražení nepřátel.“

„A ty jsi jeho nepřítel?“ Rua se na Renwicka zahleděla přivřenýma očima.

„Teď ano.“ Naklonil hlavu, prostý kroužek na hlavě se mu zaleskl v matném světle. „Věř tomu nebo ne, chci být dobrý vládce. Nechci, aby mí lidé trpěli víc, než už vytrpěli, a Balorn každým nádechem tenhle křehký mír ohrožuje.“

Zatímco se saně lehce houpaly, chvíli o tom uvažovala. „Co s těmi Zapomenutými uděláš?“

„Prokážu jim laskavost, kterou by jim můj otec ani strýc nedopřáli,“ řekl. „Osvobodím je – zlomením kletby nebo smrtí, to ještě nevím. Naším cílem musí být získat knihu kouzel a Čarodějné sklo. Pokud to kouzlo dokážeme zvrátit, jeho vojsko se zhroutí a vezme ho s sebou. Zlomení kletby je teď naše priorita.“

„A jak chceš znovu získat modrý coven na svoji stranu?“

„To je něco, s čím mi možná můžeš pomoct ty. Koneckonců tě vychovali čarodějové,“ ušklíbl se Renwick.

„Neřeknu jim, aby ti důvěřovali.“ Rua zavrtěla hlavou. „Můžeš si zkusit jejich důvěru vysloužit, jestli se do toho chceš pustit.“

Když mluvil, cítila na kůži ozvěnu jeho dechu. „Tak o to budu usilovat.“ Opřel se o čalouněné sedadlo, natáhl si nohy a položil krásné kožené boty na sedadlo vedle ní. Intenzivně si uvědomovala, jak blízko má jeho lýtka u svých kolen. „Doufám, že i Aneryn začne důvěřovat.“

Rua pomyslela na krásnou mladou čarodějku. „Proč je Aneryn nedotčená? Nevypadá jako ostatní z modrého covenu.“

„Protože je moje,“ odvětil Renwick a bezděčně si znovu promnul spánky. „Moje osobní věštkyně. Získal jsem ji před mnoha lety, když moje předešlá modrá čarodějka předčasně zemřela.“

„A ty svoje čarodějky nemučíš?“ Rua našpulila rty.

„Ne.“ Renwickova tvář byla tvrdá, svaly na šíji napjaté. Cosi na tom, jakým způsobem to řekl, přimělo Ruu zapřemýšlet, jak moc mu na Aneryn záleží.

„Je tvá milenka?“ zeptala se dřív, než se stačila zarazit.

„Není.“ Renwick se ostře zasmál.

„Netvař se, že je to směšný nápad. Mnoho čarodějek plní tuhle roli pro fae, kterým slouží.“ Z Ruina hlasu přímo kapalo opovržení.

„Nemyslím, že o tom víš mnoho, když jsi vyrostla s bandou starých bab,“ opáčil Renwick a zvedl obočí.

Teď byla se smíchem řada na Rue.

„Ale no tak, nejsem žádné hodné ztracené štěně. Víš, existují i čarodějové-muži.“

„Takže jsi měla partnery?“ Rua zrudla a Renwickovi se udělaly ve tvářích dolíčky.

„Myslím, že ti do toho nic není, ale ano, pár,“ odsekla.

„Zdá se, že nebyli moc dobří.“ Renwick se při pohledu na její zamračený výraz zasmál, od srdce, hlubokým smíchem, při kterém se jí svíraly útroby, přestože vycenila zuby. „Nikdy jsi ještě nebyla s fae.“

„A ani nechci,“ zasyčela.

Znovu se objevily dolíčky i záblesk potěšení.

„Lhářko.“

„Vy zatracení fae jste nesnesitelní.“ Ruina ruka sklouzla k Nesmrtelné čepeli, bez dívání věděla, kde bude jílec.

Renwickův bystrý pohled ten pohyb sledoval. „Ty jsi taky fae, Ruo.“

Nenáviděla způsob, jakým vyslovil její jméno – jako by ji znal. Opřela se a zahleděla se z okna, jako by tím mohla zvětšit vzdálenost mezi nimi. Nadechla se, a pak se letmo ohlédla přes rameno. Zjistila, že ji ty smaragdové oči pořád sledují.

„Jsi netvor,“ zasyčela. Myslela si, že by ho ta slova mohla zranit, ale Renwick se jen zlovolně ušklíbl.

„Pak jsme ale stejně zkažení jako všichni ostatní, princezno.“

KAPITOLA ČTYŘI

Projížděli tichými ulicemi Brufdoranu. Na zmrzlých římsách blikaly svíčky. Krásné město bylo vybudované ze srubových domů, na strmých střechách visely záclony rampouchů a na červených zárubních cinkaly stříbrné zvonky. Uprostřed města čněla ohromná borovice, ozdobená třpytivými stříbrnými stuhami a řetězy rubínově červených korálků.

Vypadalo to tak zvláštně a slavnostně, po troskách Drunehanu a hrůzách, které potkali cestou.

Rua natahovala krk, aby viděla veliký strom s větvemi ztěžklými svátečními ozdobami, a dech se jí srážel na skle. Zatímco si prohlížela město, Renwick tiše seděl naproti ní. Takhle žili severní fae? Uhnízdění pod vrstvou čerstvého sněhu, s vysokými komíny a vůní kouře z hořícího dřeva, která prořezávala ostrý vzduch? Zvláštní radost všude kolem nich však bledla ve srovnání s majestátností hradu, který na ně čekal na kraji města.

Právě když saně vjely na pozemky Brufdoranského hradu, v soumraku už mihotavě ožívaly hvězdy. Jak se blížil zimní slunovrat, tma halila krajinu čím dál dřív. Za namrzlým oknem stála vysoká černá kamenná hradba a za ní se tyčil hrad s hlavní kamennou budovou lemovanou dvěma vysokými věžičkami.

Jakmile dorazili, Rua se co nejrychleji oddělila od Renwicka a pospíšily si s Bri za lidským sluhou do svých pokojů. Na chvíli se ztratila, zahleděná do ohně, než ji Bri zavolala ven k večeři. Opláchla si tvář vodou a nechala to tak.

Lord z Brufdoranu seděl na vzdálenějším konci stolu, Renwick naproti němu. Rua se ocitla přímo mezi dvěma mlčícími muži. Lord Omerin byl statný stárnoucí muž s šedivějícími světlými vlasy a hustým vousem. Oči neustále upíral před sebe, na talíř s uzenou rybou a nakládanou zeleninou.

Bri a Thador stáli u hučícího krbu a hlídali protější dveře, jako by na večeři mohlo každou chvíli zaútočit nějaké vojsko. Rua se rozhlédla a napadlo ji, kdy dostane večeři Bri. Chtěla svou strážkyni pozvat ke stolu, ale neudělala to. Orlice vypadala příliš důležitě, než aby postávala u zdi jako služebná. Rua jedla spěšně, doufala, že večeři urychlí.

Přeletěla pohledem od skloněné hlavy lorda Omerina k Renwickovi a zvedla na Severního krále obočí s úpěnlivou prosbou, ať začne rozhovor.

„Je všechno v pořádku?“ ozval se konečně Renwick.

Převlékl se z jezdecké tuniky do krátkého zeleného kabátu s nabíranými rukávy a stříbrným lemováním. Barvy dokonale seděly k jeho zeleným očím a stříbrné koruně, která se ve světle svíček leskla v popelavě blond vlasech. Rua se začervenala a zalitovala, že si neudělala čas a nepřevlékla se z cestovního oděvu.

Renwickova vidlička cinkla o talíř. „Zdáte se dost tichý, lorde Omerine.“

„Odpusťte mi, Vaše Veličenstvo.“ Lordovy oči se konečně zvedly a setkaly se s Renwickovým ledovým pohledem. „Nebyl jsem si jistý, jestli vám mám vyjádřit soustrast...“

Lord Omerin působil jako drsný, hrozivý muž. I se skloněnou hlavou seděl rovně jako pravítko a pohyboval se jako voják. Přesto vypadal vyděšeně, a jedl překotně.

„To je ošemetná věc.“ Renwick našpulil rty a lord Omerin po jeho slovech konečně vydechl. „Je mi líto, že to bylo nutné, ale mého otce bylo třeba zastavit.“

Lordu Omerinovi úlevou klesla ramena.

„Souhlasím, Vaše Veličenstvo,“ řekl tiše, jako by se bál, že by Hennen Vostemur mohl vstát z mrtvých a srazit ho za ta slova.

„Můj otec byl krutý muž, lorde Omerine. Nemám vám za zlé vaše obavy, že bych mohl být stejný.“ Renwick se za řeči ani nepohnul. Ta záměrná nehybnost Rue dost prozradila; i on se bál, jaký král z něj bude.

„Váš otec byl...v těchto síních výzvou pro hostitele,“ zkusmo se ozval lord Omerin. „Ale velmi se obávám vašeho strýce Balorna.“

„Vy jste se setkal s Balornem?“ Renwickovy ruce sevřely stříbrné příbory.

„Ano, vyrostl jsem mezi nimi. Za vlády vašich prarodičů jsme všichni byli mladí dvořané. Zesnulý král brával prince Balorna všude s sebou,“ vysvětloval lord Omerin. „Všichni se Balorna báli, už jako chlapce. Nikdy jsme nedokázali odhadnout, co udělá. Ani jedinkrát nenavštívil tyto síně, aniž by to neskončilo pohřbem.“

Rua zalapala po dechu.

„Většinou služebnictvo a stráže, Vaše Výsosti,“ doplnil Omerin, jako by Ruu mělo utěšit, že nebyl zabit žádný důležitý fae. „Ale je v něm rozhodně cosi chorobného.“

Rua se zamračila ještě víc. „Běžná choroba mezi muži, kteří byli vychováni s vírou, že jim má být svět vděčný.“

Renwick zaťal čelisti, stejně jako pěsti, a přelétl pohledem z Ruy k Omerinovi.

„A můj otec neudělal nic, aby Balorna zastavil?“

„Ne, Vaše Veličenstvo.“ Lord Omerin znovu sklopil zrak k talíři. „Vostemurovi... no, alespoň váš otec a strýc,“ opravil se rychle, „v sobě měli krvežíznivost, jakou jsem ještě nepoznal. Oba měli divokou povahu, ale zatímco Hennen končil pěstí, Balorn končil čepelí. Ať šli kamkoliv, následovala je krvavá stopa.“

„Slyšel jsem o těch dnech vyprávět, i když si na ně nevzpomínám,“ řekl Renwick.

„Když Hennen poslal Balorna na sever, byl jste mladý, Vaše Veličenstvo.“ Omerin si dlouze lokl vína z poháru, jako by se pokoušel zaplašit hrozivé obrazy.

Renwick byl vedle Ruy naprosto nehybný. Něco z toho, co Omerin řekl, ho zjevně rozrušilo.

„Předpokládám, že víte, kam otec Balorna poslal?“ procedil.

„Do pevnosti modrého covenu za severními ledovými jezery,“ potvrdil Omerin přikývnutím. „Říká se, že ho váš otec pověřil úkolem přerušit pokrevní pouto s Nesmrtelnou čepelí.“ Omerinovy oči sklouzly k Rue a ta přesunula ruku k jílci, přestože nemohl pod stolem meč vidět. „Hennen tam poslal mnoho hraček, aby si měl jeho bratr s čím hrát.“

Hračky. Rua se otřásla. Věděla, že tím myslel čaroděje, možná i lidi – hračky pro něj, k mučení.

„Králové Okrithu nebyli laskavými vládci. Kromě vašeho otce, samozřejmě,“ chvatně dodal Omerin k Rue. „Je to požehnání, že se království mění. Nová královna Dammacus, nový král Vostemur... a co Východní dvůr?“

„Shromáždila se rada, aby vybudovali mír.“ Renwick si ubrouskem otřel koutek úst a položil si ho zpět na klín. „Během příštího roku budou o trůn zápasit vyzyvatelé z celého Okrithu.“

Za Ruou se pohnuli Bri a Thador, oba očividně dychtiví účastnit se soutěže. Rua stiskla rty; vsadila by všechny své peníze na Bri.

„A co si o tom plánu myslí Augustus Norwood?“ zeptal se Omerin a rozhlédl se po faeských válečnících, kteří náhle zaujatě naslouchali.

„Norwooda sledují modří čarodějové.“ Renwick odmítavě odmávl myšlenku, že by princ byl hrozbou. „On a jeho ztenčující se vojsko stěží přežívají v lesích pod Práchnivým štítem.“

„Jestli je nedostanou pumy, dostane je smrad.“ Omerin se zasmál a udeřil dlaní o stůl, až suché květy uprostřed zachrastily. Lístky usušených fialek padaly na desku.

„Máme větší starosti s Ba–“

Místností proletěl ledový průvan a přerušil sálání tepla od ohně. Dveře za lordem Omerinem se rozlétly. Do síně se přihnal malý chlapec, ne starší než pět let, následovaný ustaranou faeskou ženou.

„Fredriku!“ zasyčela a popadla chlapce za paži, bylo však pozdě. Už si jich všimli.

Tvář lorda Omerina zbledla.

„A kdo je tohle?“ zeptal se Renwick, když si žena přitáhla chlapce k nohám. Dítě mělo oči jako talíře a hledělo na Ruu a Renwicka.

„Vaše Veličenstvo, to je má dcera, lady Mallen.“

Lord Omerin zvedl ruku ke krásné blond ženě, která se rychle elegantně poklonila.

„A můj vnuk, lord Fredrik.“ Žena zatlačila chlapci na ramena, aby se uklonil.

„Je mi potěšením,“ strnule prohlásil Renwick a obrátil se zpět k lordu Omerinovi. „Myslel jsem, že jste v tomto hradě sám, Omerine. Jsem překvapen, že vaše rodina nevečeří s námi. Ukrýváte ještě další členy své domácnosti?“

Lord Omerin trhl prsty na stopce poháru.

„Velmi se vám omlouvám, Vaše Veličenstvo, já... nevěděl jsem, jestli...“ zakoktal se.

„Nevěděl jste, jestli nejsem stejný netvor jako můj otec a strýc,“ odhadl Renwick. „Bál jste se, že bych mohl vaší rodině ublížit.“

„Odpusťte mi, Veličenstvo.“ Lord Omerin se prosebně zadíval na svého vnuka. Bylo velmi zvláštní vidět tak drsného muže roztřeseného jako osika. To je důsledek nepředvídatelného násilí. Rua až příliš dobře znala ten pocit – očekávání úderu. Starší Vostemurové zabíjeli z rozmaru, krev, kterou prolili, poskvrnila každý kout Severního dvora. Jak by mohl Omerin vědět, že Hennenův syn nebude stejný?

„Je vám odpuštěno, lorde Omerine,“ pronesl Renwick a Omerin se zhluboka nadechl. Opravdu si myslel, že by ho Renwick zabil jen kvůli tomuhle? „Ale nechci, abyste přede mnou měl další tajemství. Žádám jen, abyste mě soudil podle mých vlastních činů a ne podle činů mého otce.“

„To budu, Vaše Veličenstvo.“ Omerinova ramena se vrátila k vojenskému držení těla. „Už teď jste lepší vůdce, než kdy byl váš otec.“

„Opravdu jsi princezna?“ ozval se z rohu vysoký, pištivý hlásek.

Rua se ohlédla ke chlapci, který na ni zíral. Lady Mallen se znovu rychle uklonila a přiměla k pokloně i syna. Poklepala mu na hlavu jako němý příkaz, aby nevyzvídal, ale Rua se na něj usmála. Jak to pro něj musí být vzrušující, mít doma někoho z cizí královské rodiny.

„Jsem.“

„A nemáš korunku?“ vypískl.

Usmála se tentokrát široce: „Myslíš, že bych si měla nějakou opatřit?“

Chlapec prakticky poskakoval vzrušením. „Ano, ano!“

„Myslím, že bychom měli nechat Jeho Veličenstvo a Její Výsost dojíst, Fredriku,“ vmísila se Mallen a jemně syna nasměrovala zpět ke dveřím. „Už je stejně čas jít do postele.“

„Ale! Ale...“ zakňoural Fredrik a dolní ret mu trucovitě trčel z malého kulatého obličeje.

„Co kdybychom spolu zítra posnídali, lorde Fredriku?“ navrhla mu Rua. „Dnešní večerní konverzace je strašlivě nudná.“

Omerin se uvolněně zasmál a Fredrik se rozzářil a zvedl oči k matce.

„Můžeme, maminko?“ prosil.

Lady Mallen se také zasmála a prohrábla mu vlasy. „Tak dobrá.“

Fredrik prakticky poskakoval radostí, když zamířil na chodbu. Mallen za sebou zavřela dveře.

„Nevíte, do čeho se zaplétáte, Vaše Výsosti,“ pobaveně se ozval Omerin. „Ale velice vám děkuji. Celé měsíce bude mluvit o snídani s princeznou.“

Nálada lorda Omerina se rychle změnila z nervózní váhavosti ve vřelost. Znovu se napil vína, zatímco sloužící přinesli další chod, pečené brambory a marinovanou zvěřinu.

Ta vřelost Ruu zneklidnila. Zavrtěla se. Byl tak šťastný kvůli vnukovi. Připadalo jí to zvláštní. Rudé čarodějky se o ni staraly, jak nejlépe uměly, ale nebyla v tom žádná láska. Po obléhání Yexshiru neměly žádnou radost. Rua nevyrostla mezi rodinami, jako byla tahle. Během let se jen několikrát setkala se svým starším bratrem Raffielem a jeho předurčeným, Bernem. Raffiel a Bern k ní vždycky byli laskaví, ale sama si v jejich společnosti připadala toporná a neohrabaná. Nevěděla, jak s nimi mluvit, a při každém loučení přemýšlela, jestli se čeká, že je obejme. Tak se rodiny chovají? A teď byl Raffiel mrtvý, zabitý v bitvě s bývalým Severním králem, a ona už nikdy nebude mít příležitost zjistit to.

Vzpomněla si na své jediné setkání se sestrou ve sněhové bouři před zničeným Severním palácem, a přikrčila se. Aspoň Remy dovolila, aby ji objala. Když spolu mluvily, měla sestra v očích slzy a ona se jenom mračila. Bohové, je netvor. Rua věděla, že Remy to setkání zklamalo, ale nevěděla, jak dát sestře, která byla cizinkou, něco víc.

Ohlédla se na nového Severního krále, zírajícího na zavřené dveře, kterými odešli lady Mallen a lord Fredrik.

„Proč jsi najednou tak rozhozený?“ popíchla ho a vytrhla ho z tranzu. „Vypadáš, jako bys viděl ducha.“

Nedokázala si Renwicka představit ve společnosti dětí. Vypadal stejně rozpačitě jako ona se svou vlastní rodinou. Ale v táboře, kde vyrůstala, viděla mnoho dětí čarodějů. Zdálo se, že nejmladší z rudých čarodějů byli jediní ochotní s ní mluvit, a tak se Rua většinu času nabízela, že je bude hlídat, zatímco rodiče pracovali.

Vypadalo to, že její slova přivedla Renwickovu pozornost zpět k jídlu. Zabodl vidličku do kusu pečeného bramboru, a než si ho dal do úst, rozkrájel ho na drobné kousky. Rua se ušklíbla. To jsou způsoby. Nabodla kus bramboru a vrazila si ho do pusy celý. Ušklíbla se na Renwicka a ten obrátil oči v sloup.

Omerin se tomu zasmál. „Musím říct, že vy dva jste podivný pár.“

*

„A?“

„To je absurdní otázka.“

*