Claudia & Nadja Beinert

MARILYN

und die Sterne von Hollywood

Copyright © 2022 by Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“ is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlage.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by www.buerosued.de, München

Jacket Motive © by Ildiko Neer/Arcangel und © mauritius Images /David Tran/Alamy

Translation © 2024 by Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-5442-4

Obsah

- PROLOG

- ČÁST I

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- ČÁST II

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- ČÁST III

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- ČÁST IV

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- DOSLOV

- DŮLEŽITÉ ZDROJE

„Pravda je, že jsem nikdy nikoho neklamala.

Nechala jsem lidi, aby se klamali sami.

Nikdy si nedali práci zjistit, kdo a co doopravdy jsem.“

Marilyn Monroe

PROLOG

Srpen 1934

Norma stála na hollywoodském bulváru a fascinovaně hleděla na Grauman’s Chinese Theatre. Budova připomínala chrám. Vchod do ní tvořila do nebes čnějící pagoda, jejíž střechu podpíral strašlivý drak. Dům byl jako hrad z pohádky, čarovně krásný a hrozivý zároveň. Nic velkolepějšího Norma za osm let svého života neviděla. Nebyla si jistá, zda může jít blíž. V uších jí zněl hlas její bývalé pěstounky Idy Bolenderové. Slyšela ji, jako by stála vedle ní. Víš, co se stane, až přijde konec světa a ty budeš sedět v kině? poučovala ji Ida Bolenderová rozechvělým hlasem. Shoříš se všemi těmi nehodnými. Lidé mají chodit do kostela, a ne do kina. Jen tam jsou v božích rukou a budou spaseni. Už to byl víc než rok, co ji její pěstounská rodina poslala pryč. Nevěděli si s ní rady.

Norma vsunula ruku hlouběji do dlaně své průvodkyně a pro jistotu si mumlala modlitbu. Grace ji toho horkého letního dne pozvala do kina a naznačila přitom, že s ní musí projednat něco důležitého. Když tohle říkají dospělí, znamená to obvykle špatné zprávy. Uložení trestu nebo ještě něco horšího: bude muset do sirotčince.

Nejistě pohlédla nahoru. Grace McKee byla kamarádka její vlastní matky, sama neměla děti a byla vždycky dobře naložená. Norma u ní přechodně bydlela, než se pro ni najde nová pěstounská rodina. Problém byl v tom, že většina pěstounů dávala přednost kojencům nebo batolatům. Čím mladší dítě, tím víc peněz od státu. Norma jen stěží zadržovala slzy.

Grace ji vzala pevněji za ruku a usmála se. „Než spolu budeme vážně mluvit, měla bys už jednou konečně vidět kino zevnitř. V zemi, kde je víc biografů než kostelů, je to součást kultury.“ Zamávala bílým vějířem před obličejem nejprve sobě a pak jí. „Člověk má právo se bavit a radovat. Nemusíme být vždycky jen vážní a zarytí.“

Norma zdráhavě opětovala její úsměv. Grace jí od té doby, co u ní bydlela, věnovala spoustu času. Ukazovala jí Los Angeles a vždycky jí to moc slušelo. Dnes měla na sobě bleděmodré šaty s veselými bílými puntíky a širokými průramky. Platinové blond vlasy měla upravené do vln. Nikdo by nehádal, že je jen střihačkou v malém filmovém studiu Consolidated Filmstudio a žije ve dvou místnostech. Spíš se podobala filmovým hvězdám z barevných časopisů, jimiž si Norma tak ráda listovala. Líbila se a byla nepřehlédnutelná navzdory své malé a drobné postavě. Norma s ní zapomínala na svou smutnou existenci. Když byla někdy nešťastná a chtělo se jí plakat, Grace se nezlobila, ale láskyplně ji utěšovala. Vůbec jí svou náklonnost dávala hojně najevo, brala ji do náruče a mazlila se s ní. Norma ještě nikdy nezažila tak zábavné a bezstarostné chvíle jako s Grace.

„Pojď, srdíčko,“ vyzvala ji Grace a táhla ji za ruku po Hollywood Boulevard, který díky krátkým stínům palem vypadal jako ozdobený krajkou. Kalifornské odpolední slunce rozpékalo asfalt na silnici jako omeletu k snídani. Už týdny ochromovalo Los Angeles nesnesitelné horko.

Jak přicházely ke Grauman’s, chytla se Norma Grace ještě křečovitěji za ruku. S každým krokem jí hrozilo, že ve svých příliš malých mexických sandálech zůstane přilepená k rozteklému asfaltu, zatímco Grace se vedle ní vznášela na závratně vysokých podpatcích jako královna.

„Chci ti dnes představit Jean Harlowovou,“ oznámila jí.

Norma sice nevěděla, kdo je Jean Harlowová, ale znělo to jako příslib něčeho úžasného. „Už se moc těším, teto Grace,“ odpověděla poslušně, ačkoli by nejradši už teď věděla, o čem s ní chce Grace mluvit. Ze strachu, aby nepůsobila zvědavě či dokonce vtíravě, se ale nevyptávala. Před vnitřním zrakem jí vyvstal obraz sirotčince na hollywoodské El Centro Avenue.

„Jean je nejkrásnější a nejtalentovanější herečka, jakou jsme kdy v Hollywoodu měli,“ básnila Grace. „Její nejnovější film se jmenuje Dívka z Missouri. Měl před týdnem premiéru. Bude se ti líbit.“

Norma právě vstupovala na chodník, když ji Grace vějířem upozornila na betonové desky v dlažbě. „Tady se zvěčnily hollywoodské ikony. Vidíš ty otisky rukou a nohou?“

„Co jsou ikony?“ chtěla vědět Norma a opatrně, aby si neumazala své jediné nedělní šaty, si přidřepla.

„Ikona je velice úspěšná osoba, herečka, zpěvačka nebo tanečnice, jejíž umění oceňují lidé napříč několika generacemi,“ vysvětlila jí Grace. „Tady jsou například otisky tvé jmenovkyně, herečky Normy Talmadgeové. Tvoje matka ji velmi obdivovala.“

Moje vlastní matka? Norma sevřela rty. Jediné, co jí po ní zbylo, byla fotografie, na níž byl Normin otec: smějící se muž s knírkem tak tenkým, jako by byl nakreslený tužkou.

Pomalu objížděla ukazováčkem otisky rukou v betonu. Nakonec se odvážila vložit do nich své drobné ruce. „Ikona,“ mumlala si pro sebe se zbožnou úctou.

„Brzy do nich dorosteš,“ smála se Grace. Poodešla k pokladně a koupila lístky.

Norma se chvilku zdráhala vzít si svou vstupenku. Vzápětí po ní ale přece jenom sáhla. Jestli dnes nastane konec světa, shoří v kině, odkud nejbližší kostel není ani v dohledu. Ale aspoň bude s Grace.

Když vstoupily dovnitř, zatajil se jí dech. S otevřenou pusou hleděla na vykládaný strop, koberce na stěnách, na vzácnou podlahu. Kolik tu bylo barev a lesku! Připomínalo jí to palác z pohádkové knížky, z níž jí Bolenderovi odmítali předčítat, protože přednost měla vždycky Bible.

Rudá, bronz a zlato kam se jen člověk podíval: zlatem protkávané závěsy se šňůrami a uzly velkými jako plyšová zvířata, dveře s umnými emblémy a kováním, příliš těžké na to, aby je odtlačila. Nikdy se jí ani nesnilo, že by svět mohl být tak barevný, skvostný a zářivý. Vzrušením se jí rozbušilo srdce. Pro jistotu si položila ruku na prsa. Kdyby jí srdce chtělo vyskočit z hrudi, rychle by ho chytla.

„Hollywood je světová metropole pokušení,“ prohlásila Grace a kráčela napřed tak suverénně, jako by byla ve vlastním obýváku.

V oblaku vůně pražené kukuřice a rozpuštěného másla vešla Norma za ruku s Grace do kinosálu. Uvaděč je zavedl na místa v páté řadě. Sál nebyl o nic skromnější než vestibul. Celá jejich škola i se všemi žáky by se sem vešla dvakrát a ani v kostele jejich letniční obce nebyl příjemnější chládek. I tady bylo všechno v rudé a zlaté barvě. Podlahu pokrýval měkký koberec a Norma měla pocit, že se na něm vznáší. Tak nějak si představovala cestu do ráje.

Grace se ovívala vějířem a rozhlížela se do všech stran, jako by mezi nepříliš četnými přítomnými hledala nějakého známého. Norma si říkala, že Grace a její přátelé musejí být velmi bohatí, když v době, kdy tolik nezaměstnaných stojí frontu na chleba a kukuřičnou kaši, si mohou dovolit vydat patnáct centů za vstupenku do biografu.

Uvelebila se vedle Grace. Byla jediné dítě v sále a přímo zapadla do temně červeného, sametem vypolstrovaného sedadla. Její pohled přitom spočinul na výzdobě stropu, která připomínala slunce s paprsky, po jehož obvodu se nacházely nádherné malby.

Když gong oznámil začátek představení, zadržela Norma vzrušením dech a začala zase normálně dýchat, až když se na plátně objevila Jean Harlowová. Dívka z Missouri byl příběh mladé Eadie pocházející z chudých poměrů, která si hledá movitého manžela. Způsobí při tom řadu karambolů a bude dokonce nařčena z krádeže. Norma se bavila, i když bohatý Mr. Page, potenciální manžel Eadie, mluvil nezřetelně a Norma všem dialogům nerozuměla.

Několikrát se podívala stranou, aby se ujistila, že Grace stále ještě sedí vedle ní, a všimla si, že i Grace se po ní neustále ohlíží. Po většinu doby měla ale Norma oči přišpendlené na obrovské zářící Eadii. S platinově blond vlasy jako Grace a v bílých přiléhavých šatech vypadala nadpozemsky krásně – jako bohyně.

Po skončení filmu Grace s Normou nadšeně tleskaly. Takhle tedy vypadá ikona, pomyslela si Norma. Je můj naprostý protiklad, projelo jí hlavou. Ikonu chce mít každý u sebe. Ikony nekončí v sirotčinci. Jak musí být krásné nebýt postrkována z jedné pěstounské rodiny do druhé, nebýt mučena zlými sny a neprobouzet se každé ráno zpocená strachem. Jean Harlowovou všichni milují, má opravdovou rodinu a spoustu přátel. A nikdo se jí nevysmívá.

Normě se nechtělo odejít. Film byl příliš krásný a něco z té neuvěřitelné atmosféry se ještě vznášelo ve vzduchu. Děj ji tak vtáhl do sebe, jako by Eadie byla skutečná. Cítila její tep, smála se s ní i trpěla. Stala se jí důvěrnou známou. Jestlipak pustí film znovu, když zůstanou s Grace dál sedět na svých místech?

K její lítosti se ale Grace v následujícím okamžiku elegantně zvedla a vedla ji ven z kinosálu. Norma se vší silou snažila pohybovat méně neohrabaně. Chvíli šla dokonce po špičkách a představovala si, že má stejně vysoké podpatky jako Grace.

„Jean Harlowová má neobyčejný herecký talent,“ vykládala nadšeně Grace, když se ve svých puntíkovaných šatech a s kabelkou v podpaží nesla foyerem. „Hraje smyslně a komediálně zároveň.“

„Je nádherná,“ vydechla Norma. Od chůze ji bolely prsty u nohou, ačkoli šla už zase normálně.

Grace přikývla. „Jean je dokonalá.“ Náhle se ladným krokem postavila před Normu. Centimetr po centimetru si prohlížela její tvář, stejně jako při filmu. „Ty jsi taky dokonalá, sweetheart. Sladká holčička s velkým srdcem.“ Prstem jí přejela po špičce nosu.

Norma pochybovačně sklopila zrak. Jestliže je dokonalá, proč nemá žádnou rodinu? Proč ji nejprve její matka a potom Bolenderovi poslali pryč?

Venku na Hollywood Boulevardu ji Grace znovu vzala za ruku. „Chtěla jsem si s tebou o něčem promluvit,“ připomněla jí. Dívala se dolů po bulváru směrem k pobřeží.

Normě se sevřelo hrdlo. Ruce jí zvlhly. Grace se zastavila a Normě se rozbušilo srdce. Ucítila kouř doutnajících stromů z hor nad městem.

„Mám v úmyslu,“ řekla Grace, „požádat o tvé opatrovnictví a vzít si tě natrvalo k sobě.“

Normě začalo hučet v uších, nedokázala ze sebe vypravit slovo. „T… t… ty budeš moje nová mom?“

„Pak budu tvoje mom, ano, a budeme opravdová rodina,“ přisvědčila Grace a sklopila víčka. Dokonce i řasy měla odbarvené na platinově blond.

Norma nemohla uvěřit svému štěstí. Je vůbec možné, že se jí splní sen o hodné, starostlivé paní, které bude smět říkat mom? O matce, která tu bude pro ni a nikdy ji neopustí, která ji bude mít ráda takovou, jaká je? Pocítila radostné šimrání v břiše. „To bych strašně moc chtěla!“ vyhrkla a už si začala malovat, jak krásné to s Grace bude. Pestrý život namísto šedivé samoty. Odpolední návštěvy kina místo přísných bohoslužeb, jídlo u společného stolu a probouzení ráno v teplé posteli přitulené k sobě. Nejdůležitější ze všeho ale je, že bude mít někoho, o koho se bude moct opřít, aniž by pro něj byla přítěží. Bude ta nejhodnější dcera pod sluncem. To si tady na místě svatosvatě přísahala. Grace nebude mít ani nejmenší důvod si na ni stěžovat.

Už ji chtěla obejmout, když si všimla změněného výrazu její tváře. Grace byla tak vážná, jakou ji ještě nikdy předtím neviděla. „Abych získala opatrovnictví, musím prokázat, že tvoje vlastní matka je nesvéprávná,“ pronesla potichu.

Norma ztuhla. Nevěděla, co znamená „nesvéprávná“, ale váhavost, s jakou Grace to slovo vyslovila, nevěstila nic dobrého.

„Ale to je ta snazší z obou podmínek opatrovnictví,“ dodala Grace sklíčeně. Na puntíkovaných šatech jí v podpaží vyvstaly skvrny od potu.

„A… ta… dru… druhá?“

Grace sklopila zrak a na chvíli zmučeně zavřela oči. Pak se pomalu znovu podívala na Normu. „Budeš muset nejméně na půl roku do sirotčince.“

Norma bezděky o krok ustoupila. Do sirotčince? Pryč od Grace? Nejraději by bez ní nebyla už ani hodinu. Srdce se jí bolestně sevřelo.

„Šest měsíců uteče jako nic,“ pospíšila si Grace s ujištěním. „Vydržíš to, moje maličká?“ Vztáhla k ní ruku. „Nemůžu změnit kalifornské zákony, jakkoli ráda bych to udělala.“

Norma váhala. Nedovedla si představit, jak přežije věčnost šesti měsíců v sirotčinci.

„Není jiná cesta, jak bych se mohla stát tvojí novou mom,“ opakovala Grace. „A slibuju ti, že potom tady budu už napořád pro tebe.“

„O… o… opravdu na… na… napořád?“

Grace ji láskyplně pohladila po vlasech. „Opravdu napořád.“

Ta představa nakonec zlomila Normin odpor. Přikývla a pokusila se usmát tak optimisticky jako Eadie ve filmu. Uchopila Grace pevněji za ruku a vytěsnila pobyt v sirotčinci jako filmovou scénu. Konečně dostane svoji mom, tu nejlepší na světě. Mom, přeříkávala si opatrně pro sebe a přitulila se ke Grace. Slzička štěstí jí skanula po tváři. Za šest měsíců bude mít konečně matku, která jí bez podmínek věnuje svou lásku a nikdy ji neopustí. V minulých týdnech si už tak trochu osahala mateřskou lásku: je teplá, bezpečná a sladká jako donut. Zklidňuje srdce a ulehčuje dýchání.

ČÁST I

„Ve dvanácti jsem vypadala jako sedmnáctiletá dívka. Postavu jsem měla vyvinutou a hezky tvarovanou. Ale nevěděl to nikdo kromě mě. Nosila jsem stále své modré šaty a blůzu, které mi poskytli v sirotčinci. Nechali mě chodit jako přerostlého trotla.“

Marilyn Monroe

1

Březen 1942

Norma se musela přidržet letištního plotu, aby ji neodstrčili. Začátek natáčení Všichni se sejdou u Ricka byl už týdny s napětím očekáván filmovými fanoušky i losangeleským tiskem. Norma fascinovaně pozorovala čilý ruch na přistávací dráze Metropolitan Airport. Stály tam jeřáby s kamerami, do výše čněly tyče na mikrofony, množství lamp osvětlovalo natáčecí prostor. Z obytných vozů s nepřehlédnutelným nápisem Warner Bros. neustále někdo vycházel a zase v nich mizel. I ženy tu byly k vidění, zřejmě herečky. Jedna z nich přecházela rozčileně sem tam před obytným vozem a tiskla si na hruď list papíru. Jestlipak se připravuje na svůj závrať vzbuzující okamžik?

Od Grace Norma věděla, že herečka dokáže strhnout diváky a dotknout se jejich srdcí jedině tehdy, když se zcela vpraví do role a ta se stane iluzí skutečného života. Pocit této jednoty jí Grace popsala jako závrať vzbuzující okamžik, kdy herečka přestane rozlišovat, co je vlastní život a co role.

Norma by ráda takový okamžik jednou zažila. Představovala si ho jako stovky momentů štěstí zkoncentrované do jednoho jediného momentu. Od chvíle, co byla poprvé v biografu, neměla jiný cíl než stát se herečkou. Poté co opustila sirotčinec a nastěhovala se ke Grace, si ve svém pokoji neustále přehrávala scény z filmů. Při společných každotýdenních návštěvách kina prožívala pokaždé nový život: hrdinný, romantický, někdy i tragický, často naplněný láskou, a vždycky s dobrým koncem pro hrdinku nebo hrdinu na filmovém plátně.

„Vypadá to tam jako v mraveništi,“ konstatovala spíš pro sebe než pro nevlastní sestru, která tu byla s ní. „Působí to neuvěřitelně chaoticky, ale ve skutečnosti plní každý svůj přesně daný úkol.“ Norma sledovala kameramana, jak manipuluje s velkým blyštivým aparátem, od něhož se odráželo slunce. Kdypak padne první klapka dne? Příběh filmu se jí líbil zejména pro jedinečnou milostnou zápletku. Středobodem filmu byl Rickův noční klub v Casablance, z něhož Rick pomáhal Evropanům uprchnout před nacistickým terorem do bezpečné Ameriky. Milostný příběh mezi ním a Ilsou byl nesmírně dojemný.

Norma zhltla scénář divadelní hry za jeden večer. Šuškalo se, že autoři dostali za prodej práva na jeho zfilmování neuvěřitelnou sumu dvacet tisíc dolarů. Nejznámější mezi herci byl Humphrey Bogart. Byla mu svěřena role Ricka a čekali ho na placu. Majitel nočního klubu byla jeho první romantická role, dosud zářil především jako gangster. Zda se dnes na natáčení objeví i Ingrid Bergmanová, představitelka Ilsy, nebylo zatím jisté. O ni se Norma zajímala ještě víc, ona i sestra ji prostě zbožňovaly. Jako u většiny žen stříbrného plátna z ní vyzařovala jakási nezranitelnost, jako by měla život na háku. Kromě toho byla neskutečně krásná.

Normě bušilo srdce skoro tak rychle jako tehdy, když si ji Grace po osamělém čase v sirotčinci odvezla k sobě domů. Už šest let měla opravdovou matku a nejlepší nevlastní sestru na světě. Už šest let nebyla nemilovaná a měla svůj trvalý domov. Srdce jí vždycky radostně poskočilo, když pomyslela na to, že se jí splnilo nejtoužebnější přání.

„Támhle ten to musí být!“ zvolala nějaká žena za Normou a prostrčila ruku s fotografií kolem Normy okem v plotu. „Ten v tom šedém trenčkotu a do čela naraženém klobouku!“

„Ano, to je Bogie!“ potvrdil jeden z novinářů vzadu v davu, což ještě zvýšilo všeobecný rozruch. „Mr. Bogart, měl byste chvilku na krátké interview?“

Norma byla hrubě natlačena na plot. Muže v šedém trenčkotu nepoznávala, vysoko ohrnutý límec mu zakrýval tvář. „Co myslíš, je to opravdu on? A kde je Ingrid Bergmanová?“ otočila se na Bebe. Bebe se správně jmenovala Eleanor. Byla nejstarší dcerou muže, kterého si vzala Grace rok po jejich první návštěvě biografu a kterému Norma matce pro radost tu a tam říkala „dad“.

Bebe na její otázku nereagovala, její pohled se ztrácel někde v zářivé modři březnového slunce nad letištěm. Už několik dní byla nezvykle tichá. „Co je s tebou?“ Norma si zpod svetru vytáhla tužku a deníček. Na posledních stránkách malé knížečky si sbírala podpisy hollywoodských hvězd. Přední strany vyplňovaly její nejtajnější myšlenky.

Když se muž v šedém trenčkotu přiblížil k plotu, zástup zvědavců se rozječel a zacvakaly blesky fotoaparátů. „Pane Bogarte, prosím, autogram!“ křičela žena vedle Normy. „Jste můj hrdina, Bogie!“ ozval se jiný toužebný hlas.

Norma teď měla oči jen pro svou nevlastní sestru. Doufala původně, že ji dopolední výlet trochu vzpruží. Byl nádherný jarní den. Ve vzduchu už byla cítit opojná vůně eukalyptových květů z lesů na úbočích Bel Air. O nějaké vzpruze teď ale nemohlo být ani řeči. Bebe stouply do očí slzy, rtěnku měla smazanou. „Ále nic,“ mávla rukou a uhnula pohledem.

Muž mezitím dorazil až k plotu. Byl to vážně Bogie! Norma si byla naprosto jistá. Tenhle gangsterský výraz nad vyhrnutým límcem neovládal nikdo tak dobře jako on.

Norma mu věnovala poslední zanícený pohled, popadla Bebe za ruku a prodírala se s ní pryč od plotu a tísnících se reportérů. Ve světlých šatech, které Bebe oběma ušila ze starých závěsů, v zapínacích svetrech a se stejnou rudou rtěnkou na rtech vypadaly skoro jako dvojčata. Trvalo chvíli, než se probojovaly z hysterického davu.

„Půjdeme na strom?“ zeptala se Norma.

Domeček z prken ve starém dubu za rodinným bungalovem bylo jejich útočiště. Tady nahoře ve skrytu větví se Norma své nevlastní sestře svěřila, jak si představuje svůj život herečky a jaký má strach, že ji žádné z velkých filmových studií nepozve na kamerové zkoušky. Bebe jí na oplátku vyprávěla o první puse s Joem Tylerem odnaproti a o svém těžkém dětství. Narodila se ve stejném roce jako Norma, ale ještě víc než věk je spojovala podobná minulost. I Bebe vyrůstala u pěstounů a v sirotčinci. A také její vlastní matka byla prohlášená za choromyslnou. Mezi skřípajícími větvemi v příjemném stínu dubu srostly Norma a Bebe v pravé sestry. Jen Grace byla Normě ještě bližší.

„Ale ty jsi chtěla vidět Humphreye Bogarta,“ namítla Bebe.

„Ne, když jsi takhle smutná,“ trvala na svém Norma a natáhla sestře svetr, který se jí v tlačenici svezl z ramen.

Bebe si hřbetem ruky otřela slzy, ale tváře jí nezůstaly dlouho suché.

„Stejně myslím, že to nebyl Bogie,“ prohlásila Norma a nutila se nedívat zpátky k plotu. Moc ráda by si odnesla v deníčku podpis slavného herce a při tom se třeba ještě dozvěděla něco o Ingrid Bergmanové. „Mohl to být stejně tak dobře Conrad Veidt, ten co hraje majora Strassera.“ Vzala Bebe kolem ramen a zamířila k domovu. Hlavně aby se sestře zase ulevilo. Kvůli tomu si klidně projednou nechá Humphreye Bogarta ujít. Vždyť i Bebe ji od začátku přijala do svého srdce. Ochotně jí den před jejím nastěhováním uvolnila místo ve svém pokoji, dokonce jí natrhala kytici polních kvítků a položila jí je na polštář. Aby se jí v novém domově dobře spalo a vždycky se jí zdálo jen o krásných věcech, jako jsou tyhle květiny. Norma ji nato spontánně objala.

Stejně jako Metropolitan Airport nacházel se jejich bungalov ve čtvrti Van Nuys. Před třemi stoletími přišli do tohoto kraje v srdci San Fernando Valley první farmáři se svými stany. Teď tu většina lidí pracovala v konzervárenství. V některých ulicích stály malé domky tak těsně u sebe, že nezbývalo místo ani na malou zahrádku.

Po cestě domů se Norma s Bebe bavily o filmu Všichni se sejdou u Ricka. Bebe četla divadelní hru ještě před Normou a láska Ricka a Ilsy ji nesmírně dojala. Norma věděla, že její sestra už těm věcem trochu rozumí, kvůli Joemu Tylerovi. Ona sama si nedovedla představit, že by nějakému klukovi věnovala něco z lásky, kterou cítí ke Grace a Bebe. A při představě, že by se nějaký cizí muž svými rty dotkl jejích, jí vyvstával studený pot na zádech.

Když došly do Odessa Avenue, Bebe už se alespoň zase trochu usmívala. Norma přesto cítila, že ji zaměstnává cosi vážného. „Přinesu trochu vody,“ navrhla. Nejraději by jí pro povzbuzení udělala sýrový toust, ale protože byli zrovna s penězi na štíru, sýr býval doma jen zřídka. Grace pracovala u Consolidated Filmstudios už jen občas a Ervin po nezdařených konkurzech na herce vylehával celé dny na kanapi, aniž by vydělal jediný cent. A v dohledné době se to zřejmě nezmění, neboť konkurzů ubývalo. Od té doby, co Spojené státy vstoupily v prosinci do války, se točilo stále méně. Celulóza, materiál na filmy, byla potřeba na výbušniny, a pryskyřice, z níž se vyráběly láhve, které se používaly při filmových rvačkách, byla vyhrazena zbrojnímu průmyslu. Tak to alespoň psali v The Hollywood Reporter, časopisu, který Grace a Norma často společně čítaly.

„Můžeš zatím vylézt nahoru,“ navrhla Norma Bebe a zamířila do bungalovu. „Polštáře tam ještě musejí být.“

Bebe už stála na žebříku, když z domu vyšla Grace. Byla oblečená na odpolední návštěvu u Grauman’s. Měla na sobě pouzdrovou sukni, vysoké podpatky a svou oblíbenou halenku v mátové barvě s balonovými rukávy. Od vstupu do války panovala nouze o látky a balonové rukávy se nešily ani se nesměly nosit. Grace si ovšem svou halenku odepřít nehodlala.

„Mom!“ zavolala Norma a koutkem oka zaznamenala, jak Bebe na žebříku ztuhla. „Představ si, skoro jsme viděli Humphreye Bogarta a Ingrid Bergmanovou!“

„To je hezké, srdíčko,“ odpověděla vesele Grace. Její pleť ozářená jarním sluncem vypadala téměř alabastrově. „Bebe, už jsi o tom s Normou mluvila?“ chtěla vědět.

Norma sledovala, jak Bebe pomalu slezla ze žebříku a stoupla si vedle ní. „Nedokázala jsem to,“ přiznala a zahanbeně sklopila zrak do prašné země.

Norma hleděla ze sestry na matku. „Chceš odříct Grauman’s?“ zeptala se tiše. „Prosím ne!“ Tento týden hráli nový film s Ritou Hayworthovou, nejsmyslnější tanečnicí Hollywoodu. Norma cítila, jak ji Bebe chytla za ruku a povzbudivě stiskla. Prsty měla jako led.

„Pojďme dovnitř,“ navrhla Grace a jemným pohybem nasměrovala Normu do domu. Ruka na jejích zádech se jí chvěla.

„C… c… co se stalo?“ Když byla rozrušená nebo měla mluvit před více lidmi, Norma často zadrhávala. Od jisté doby se k tomu přidružily i ošklivé červené skvrny na tvářích. Slízla si rtěnku z úst, náhle jí ostrá červeň připadla nepatřičná. Přišly snad nějaké zprávy o její vlastní matce? Podlehla Pearl Bakerová své duševní nemoci? Norma o tom často přemýšlela a pokaždé si nebyla jistá, co by k Pearl měla cítit. Léta se neviděly. Přesto ji při myšlence na svou zploditelku přepadala tíseň. Možná to bylo tím, že duševní choroby jsou dědičné. Možná proto platila dřív za obtížné dítě a sousedé na ni pohlíželi křivě?

Vstoupily do domu, kde byla každá místnost vymalovaná v jiném pastelovém odstínu a podlaha pokrytá bílým linoleem – poslední výkřik módy před válkou. Když procházely obývákem, vyhnula se Norma pohledu na pohovku, kde lehával nebo sedával její otčím. Když se někdy zvedl a domníval se, že ho nikdo nevidí, cvičil si širokou chůzi jako John Wayne.

V pokojíku, který sdílely s Bebe, se Norma usadila na stoličce u psacího stolu. Před ní ležela otevřená učebnice biologie z druhého ročníku high school. Zaklapla ji a svůj deníček uklidila do zásuvky.

Grace přešla několikrát po místnosti. Po delším váhání konečně promluvila: „Ervin dostal nabídku, kterou nemůže a ani nechce odmítnout.“

„Konečně roli?“ Norma byla rozrušená. Třeba bude smět navštívit otčíma na place a podívat se za kulisy?

Grace zavrtěla vážně hlavou, přičemž se jí nyní pro změnu levandulové vlasy ani o inch nepohnuly. „Ne jako herec, ale jako obchodník.“

Norma byla zmatená. Ervin se přece snažil prosadit u filmu. Neustále mluvil o studiové smlouvě u Metro-Goldwyn-Mayer za tisíc dolarů týdně. Na druhou stranu věděla také, že jejich domácí kasa se brzy vyprázdní, pokud vše poběží beze změny. Otčím potřebuje nutně práci, tak proč ne jako obchodník?

„Má příležitost převzít odbyt u Adel Precision v Západní Virginii,“ pokračovala Grace. „Bude prodávat hydraulické součástky do letadel.“

„V Západní Virginii?“ Stát Západní Virginia ležel na druhém konci Spojených států a byl známý svými studenými zimami. Normě se nechtělo z Los Angeles, města, kde se všechno zdálo možné, města, které se z vyprahlého kousku pouště vypracovalo na nejnoblesnější místo na světě. V Západní Virginii se její budoucnost obdivované, milované ikony nikdy nenaplní. Proč si Ervin nemohl najít džob v Los Angeles? Tady sídlila největší filmová studia. V Západní Virginii nebyl natočen jediný film. V Kalifornii se Norma cítila dobře, tady se málem setkala s Humphreyem Bogartem a Ingrid Bergmanovou. Navíc nebyla ochotná pro svého otčíma cokoli obětovat. Jeho morouství bylo v některých dnech k nevydržení. Když nebyla Grace doma, choval se k Normě jako k darmožroutovi, užitečnému tak akorát k tomu, aby mu nosil pivo ke kanapi.

„Je to jisté?“ zeptala se stísněným hlasem.

Grace pohlédla směrem k obýváku. „Ervin to už potvrdil. Nemohla jsem mu to rozmluvit.“

Oči měla vlhké a i Norma cítila, jak jí stoupají do očí slzy. „Ervin je šikovný prodejce a vydělá peníze. Potřebujeme něco jíst a zaplatit činži, jinak se ocitneme brzy na ulici,“ dodala Grace šeptem.

„Vynasnažím se, aby se mi po Los Angeles moc nestýskalo,“ slíbila Norma a přitulila se ke Grace, aby ji povzbudila.

Grace ji objala tak pevně, jako by ji už nikdy nechtěla pustit, a vypravila ze sebe s třesoucími se rty: „Jako dítě v pěstounské péči bohužel nesmíš opustit kalifornský stát.“

Ta věta zasáhla Normu jako nůž do zad naprosto nepřipravenou. Zůstala stát jako přimražená. Nesmí s nimi, protože je „jen“ dítě v pěstounské péči? Má být oddělena od své rodiny, své milující matky?

„Zkusila jsem všechno, ale úřady trvají na tom, že tvé vycestování by bylo nelegální,“ vysvětlila Grace. Z tváře jí zmizel veškerý lesk, zdála se na pokraji zhroucení. Pevně se držela Normy, té přitom samotné vyprchala všechna síla z těla.

„Je mi to strašně líto,“ mumlala Grace mezi vzlyky, její prsty se zabodávaly Normě do paže. „Nevím, co bych ještě mohla udělat, abychom se nemusely rozloučit.“ Slzy jí tekly po tvářích. „Jestli půjde všechno dobře, vrátíme se s Ervinem za rok, nanejvýš za dva zpátky. Budeme mít dost peněz, abychom mohli žít zase všichni pohromadě v Los Angeles.“

Normě se chtělo křičet nebo alespoň praštit pěstí do prkenné stěny oddělující dětský pokoj od kuchyně. Při pohledu na matku, kterou ještě nikdy neviděla tak zkroušenou, ze sebe ale nedostala jediné ošklivé slovo.

Ervin Goddard vstoupil do místnosti. Postavil se před ně s široce rozkročenýma nohama a palci zasunutými za obrovitou sponou opasku, jako by zkoušel roli do westernu. Norma nechápala, proč je Grace z tohohle texaského hromotluka pořád ještě tak unešená. Je to snad tím, že je o deset let mladší?

„Řeklas jí konečně, že se stěhujeme bez ní, darling?“ zeptal se. „Je jí skoro šestnáct, měla by to zvládnout.“

Norma nevěřícně zavrtěla hlavou. Jak může takhle bezcitně mluvit? Copak ji nezná? Ani jediný měsíc nepřežije bez své milované mom, bez svého „domova napořád“. Jak se obejde bez společného stolování, důvěrných hovorů, které mezi sebou mohou vést jen ženy, společného dumání s mom na gauči nad matematickými úlohami? A chodit do kina bez Grace, to prostě nebude totéž. Jak to mohlo dojít tak daleko? Přece jí slíbila, že ji nikdy neopustí! Norma cítila, jak se jí v křeči sevřel žaludek. Nejradši by to všechno ze sebe vykřičela.

Jako přes vatu slyšela, jak Ervin spokojeně konstatuje: „Můžeme si tedy konečně otevřeně promluvit o plánech do budoucna!“ a její mom sotva znatelně přikývla.

Norma nechápala, jak se jinak tak silná Grace může nechat Ervinem ovládat. Pod jeho rukama se měnila v beztvarý vosk. Aspoň že jí zůstane Bebe. Úplně sama by tu zahynula. Byla by zpátky tou malou holkou, o kterou nikdo nestojí.

„Pak je všechno v rychtiku!“ prohlásil Ervin a obrátil se k Normě. „S Bebe si můžete psát.“ Po těch slovech odkráčel širokým krokem z pokoje.

„Bebe půjde s vámi?“ Norma měla pocit, že se jí nedostává vzduch. Vysílená klesla zpátky na židli.

„Pro tři je v našem novém domě jen taktak místo,“ odpověděl Ervin ve dveřích. „Pro čtyři už ale ne.“

Norma hleděla nevěřícně z Ervina na Grace a uvnitř těla se jí rozlévala bolest, jako by jí někdo nožem rozrýval vnitřnosti až k srdci. Namáhavě vstala, dopotácela se k oknu a podívala se ke starému dubu. Bebe se ubrečená opírala o žebřík. Nemůže za to, že je tou vyvolenou. Dalo se předpokládat, že Ervin dá přednost své vlastní dceři. Nejen pro okolí, ale i pro Ervina zůstala Norma tím nejubožejším objektem dobročinnosti. Ale s Grace jako mom se cítila obrněná proti všem křivdám. S Grace jako mom se jí děti ve škole přestaly posmívat.

Když zaslechla Ervinovy těžké kroky na schodech, zavřela dveře a přistoupila těsně ke Grace. „S Bebe se dělíme o tenhle maličký pokoj. Mo… mo… mohly bychom i v Západní Virginii bydlet v jedné místnosti.“ Byla přesvědčená, že by spolu vyšly i namačkané v sudu, kdyby nebylo zbytí. „Prosím, prosím, dovol to!“

„Já bych to ráda dovolila, ale úřady to nedovolí, srdíčko,“ opakovala zničeně Grace. „Uvidíš, že rok nebo dva utečou jako voda.“ Povzdech usvědčil její slova ze lži.

Norma vzlykla. „Rok nebo dva jsou celá věčnost!“ Padla na linoleovou podlahu a propukla v pláč. Její vlastní matka ji odložila. Ida Bolenderová se jí vzdala a teď ji i Ervin Goddard, který ovládá její mom, posílá pryč. Bude muset zpátky do sirotčince, kde se jí nikdo nezastane, kde v ni nikdo nevěří. To bude raději napořád žít na jejich stromě. Modrou šatovou sukni a bílou halenku ze sirotčince už před dvěma lety spálila. Tehdy si myslela, že je s tím nadobro konec.

Nebyla k utišení, i když si k ní Grace dřepla a objala ji. Bolest v ní bodala tak, že si musela položit ruku na hruď. Ale tíseň a pálení nepřestávaly.

„Postarám se, abys nemusela do sirotčince,“ slíbila Grace a utřela sobě i Normě kapesníčkem slzy. Řasenku už měla rozmazanou.

„Jak by to bylo možné?“ Norma se na ni podívala závojem slz. „Jak to chceš zařídit?“ Kaštanové vlasy měla rozježené, růžová stužka se jí svezla dolů.

„Jdeš už, darling?“ volal netrpělivě Ervin.

„Hned,“ odpověděla Grace a uvázala Normě stužku na hlavě. „V červnu ti bude šestnáct. To znamená, že podle kalifornských zákonů se smíš vdát.“

Norma vytřeštila zrak. Vdát se? Cítila se ještě jako dítě, které potřebuje ochranu. A neměl by se člověk nejdřív zamilovat, než se vdá? Tak to alespoň vždycky chodilo ve filmech. A Norma se zamilovat nehodlala!

„Líbí se ti přece Jimmie, ne?“ nadhodila opatrně Grace. „Byla by to tvá záchrana před sirotčincem.“

„Myslíš Jima Doughertyho ze sousedství, když jsme ještě bydleli v Archwood Street?“ otázala se Norma, zatímco jí v hlavě tupě doznívalo slovo sirotčinec.

V Archwood Street se Grace a Jimova matka spřátelily přes plot. Jim svezl Normu párkrát autem, ale jinak toho o něm moc nevěděla. Jeho rodina prý za hospodářské krize bydlela ve stanu a večeři si museli zastřelit v kalifornských lesích.

„Jimmie je hodný hoch,“ pokračovala Grace. „Byl předsedou žákovské samosprávy na high school, je oblíbený a hádej, co ještě?“ Pokusila se o povzbudivý úsměv.

Norma ze sebe nedostala hlásku. Nechce žádného manžela, chce si nechat svoji mom. Proč se už konečně neprobudí z toho zlého snu?

„Nemohla bych bydlet u tvé tety Any?“ napadlo ji v panice. Několikrát už u sestry Graceina otce na pár dní bydlela. Mimo jiné, když měli Grace a Ervin svatbu v Las Vegas. Norma měla Anu Lowerovou ráda, byla to laskavá starší paní.

Grace ale zavrtěla hlavou. „Teta Ana na tom není dobře. Byla minulý měsíc v nemocnici s vodou v kolenou. Bylo by to příliš žádat po ní, aby za tebe v tomhle stavu převzala odpovědnost. Jim je jediné východisko. Byl ve fotbalovém týmu školy a hrál dokonce úspěšně v ochotnickém divadle,“ vyjmenovávala Grace. „Mohl by ti ukázat, jak se studují role, a jakmile budu zpátky, postaráme se společně, ty a já, o kamerové zkoušky u Metro-Goldwyn-Mayer, ano?“

„Kamerové zkoušky coby vdaná?“ Další sen, který se dnes rozplynul. Jako vdaná nedostane nikdy studiovou smlouvu. Jakmile se herečky provdaly, filmová studia je okamžitě odepisovala, neboť tu bylo příliš velké riziko, že otěhotní. Zbytečně si znovu a znovu přehrávala filmové scény. Přitom roli Dorotky z Čaroděje ze země Oz už uměla prakticky nazpaměť.

„Proč ne?“ namítla Grace. „Když budeš lepší než ostatní, vezmou tě i vdanou.“

Ona – a lepší než ostatní? To ještě nikdy nebyla a také nebude. Odchod Grace jí zase jednou potvrdil, že má menší cenu než jakýkoliv jiný člen rodiny.

„Třeba je ta celá věc znamením osudu, které nám ukáže, jak moc patříš do Hollywoodu,“ vykládala mom dál.

„A… a… ale…,“ začala Norma z rozčilení opět zadrhávat. Červené fleky ji pálily na tvářích. „Vždyť já vůbec nevím, co má taková vdaná žena dělat!“

Grace se usmála líbezněji než všechny filmové hvězdy dohromady. „Povinnosti manželky se rychle naučíš. Řekni ano, ať vím, že o tebe bude postaráno, až tu nebudu.“

Norma myslela na slova Jean Harlowové v Děvčeti z Missouri. Eadie byla přesvědčená, že žena má na práci pouze jednu jedinou věc, totiž vdát se. Norma se nechtěla vdát, ale ještě víc nechtěla do sirotčince. V sirotčinci se cítila strašlivě sama. Ostatním tamním dětem vyprávěla o svých skvělých rodičích, kteří pro ni už brzy přijedou. Každý den nanovo.

Zabořila hlavu Grace do ramene. „Nezvládnu to. Bez tebe jsem ztracená.“ Hlas se jí zlomil, neměla sílu se vzchopit.

Grace ji houpala v náručí. „Budeme si psát a co nevidět budeme zase spolu. A když půjdeš každý týden do kina, zůstaneme spojené aspoň v myšlenkách.“

Norma k ní vzhlédla, ale nedostala ze sebe slovo. Bez Grace už do kina nevkročí. Všechno by jí tam připomínalo ztrátu její mom. Kino a hollywoodské filmy má navždy nerozlučně spojené s Grace. Dnešní den jí potvrdil, že je přece jen předurčena k tomu být stále znovu opouštěná. Stále znovu rány dýkou do srdce.

Přikývla jen proto, aby vyhověla Grace. Věděla, že odteď z jejího života opět vymizí všechny barvy. Svou budoucnost viděla už jen šedivou a zahalenou deštěm.

2

Duben 1942

Začátkem dubna byly noci ještě studené. Norma nanosila do domečku ve stromě vlněné deky a polštáře. Bebe ji následovala s proviantem. Na rozlučkovou noc si tajně nakoupily root beer, kořenové pivo, které si rodina už nějakou dobu nemohla dovolit. Rodiče šli už před hodinou spát. Grace unavilo balení.

Poté co vystlaly podlahu domku polštáři, uvelebily se pohodlně proti sobě se zády opřenými o prkennou stěnu a deku si vytáhly až do podpaží. Jako by se zastavil čas, naslouchaly zvonění cvrčků.

„Budu na tebe myslet každý den,“ promluvila po chvíli Bebe.

Norma ochromená beznadějí a strachem z budoucna ze sebe dostala jen slabé „Já taky.“ Zítra nejen přijde o svou rodinu, ale navíc si musí vzít cizího kluka, bude ho muset líbat, oddat se mu, jak tomu říkala Grace. Do dnešního dne se žádného kluka ani nedotkla, o líbání nemluvě. Navíc Jim Dougherty už není kluk, ale opravdový muž. Což je ještě horší. Co když si Norma bude počínat tak nešikovně, že ji vůbec nebude chtít? Pak bude muset stejně do sirotčince, dokud jí nebude osmnáct. Možná by si aspoň to líbání měla nacvičit předem na hřbetu ruky. Otřásla se při pomyšlení, že to příště budou Jimova ústa, která se jí vlhce přitisknou na rty. Ve filmech to vypadalo snadno a romanticky, úplně jinak než v realitě.

Zapudila před očima obraz Jimových rtů a zadívala se škvírou v prkenné střeše. Hvězdy nad Los Angeles zářily poklidně, jako by se nic nedělo.

Bebe sledovala její pohled. „Myslíš, že nebe v Západní Virginii vypadá jinak než tady?“

Norma přimhouřila oči, aby se nerozbrečela. „Je šedivější a deštivější, řekla bych.“

„Až to s Jimem nebudeš moct vydržet, zavoláš mi, a já tě odvezu k nám, ať si úřady říkají, co chtějí,“ zašeptala Bebe. „Najdu v Západní Virginii dub, který nebudou znát ani dad, ani Grace, a postavím tam pro nás domeček.“ Podala Normě láhev root beeru.

Norma měla vždycky ráda tenhle sladký, pěnivý nápoj, který na rozdíl od pravého piva neobsahoval alkohol a původně se vyráběl z kořenové kůry kašti bělavé. Dnes v noci jí ale nechutnal. Vytáhla zpoza zad dárek pro Bebe na rozloučenou a podala jí ho zemdlenou rukou. „Abys nikdy nezapomněla na naše společné dny.“

„Tvůj deníček s autogramy?“ vyhrkla Bebe překvapeně.

Norma přikývla. „Chci ti s sebou dát část svých myšlenek a samozřejmě i autogramy, abychom byly i nadále propojené.“ Deníček byl její poklad, střežila ho jako oko v hlavě. I před otčímem ho statečně ubránila. Když jednou v opilosti rozhazoval všechno kolem sebe, hrdinně se před něj postavila a v posledním okamžiku mu svou tajnou knihu vytrhla z rukou. A když se učila text Dorotky z Čaroděje ze země Oz, vždycky si předtím prohlížela podpisy v deníčku a říkala si, že i tyhle osobnosti na svém úspěchu tvrdě pracovaly a své texty musely znovu a znovu odříkávat. A už snila o tom, že jednoho dne i ona obtiskne své dlaně a připojí svůj podpis do jedné z desek před Grauman’s.

„Bohužel chybí ještě Ingrid Bergmanová,“ dodala omluvně.

Bebe knížku s nábožnou úctou otevřela a listovala v ní tak opatrně, jako by stránky byly ve skutečnosti ze starého, chatrného pergamenu. „Podpisy bratrů Marxových a Hedy Lamarrové jsou hrozně cenné. Nechceš si ho přece jen nechat?“

Norma zavrtěla hlavou tak prudce, že málem ztratila rovnováhu. Nechce už mít s herectvím nic společného! Stejně jako návštěvy kina si herectví spojovala výlučně s Grace. Ta ji vždycky povzbuzovala, vyprávěla jí o závrať vzbuzujícím okamžiku, s ní společně si četly ve Stanislavského knize. Jestliže bude dál živit svůj sen o herectví, bude jí to neustále připomínat, že ji opustil člověk, kterému z hloubi duše důvěřovala, který jí slíbil, že ji nikdy v životě neopustí. S touhle bolestí by nedokázala žít.

Pokusila se o trochu veselosti. Musela si odkašlat, než vyzvala Bebe: „Podívej se na stránky uprostřed.“

Bebe začala předčítat řádky, které Norma nadepsala titulkem

Na co si dát pozor v chladných státech USA

Začínalo to doporučením vhodného oblečení a končilo zásobami jídla pro případ zapadnutí sněhem v zimních měsících. Norma znala sníh jen ze vzdálených vrcholků Angeles National Forrest a z filmů.

Bebe byla dojatá. „To je od tebe hezké, že se o mě tak staráš. To pro mě ještě nikdo neudělal.“

Padla Normě kolem krku a rozeštkala se. Když zase popadla dech, podala jí krásně ušitou kapsičku na krk z hnědé umělé kůže, ne větší než dlaň, a s páskem na pověšení. Norma rozepnula zoubek po zoubku zip a vyndala zevnitř desetidolarovku. Uprostřed bankovky se v oválném rámu skvěl portrét otce zakladatele Hamiltona. Norma zaváhala. Tolik peněz nikdy předtím nevlastnila. Musely to být veškeré sestřiny úspory. Norma sama si občas přišla maximálně na čtvrtdolar.

„To jsou peníze pro případ nouze,“ vysvětlila jí Bebe. „Abys mi mohla zavolat, kdyby na tebe Jim nebyl hodný. Dálkové hovory jsou drahé.“ Ukázala na papírek s řadou čísel, který byl přiložený k bankovce. „To je telefonní číslo pošty v Huntingtonu v Západní Virginii, kde mi můžeš nechat zprávu. Zastavím se tam každé pondělí a budu se ptát, jestli jsi nevolala.“

„Určitě zavolám.“ Norma si pověsila kapsičku na krk, pohladila ji rukou a přitiskla se k Bebe. „A jestli ne, vrátím ti těch deset dolarů, jakmile se zase setkáme.“

Bebe přešla Normin slib a pozvedla láhev root beeru. „Na naše opětovné setkání.“

„Na naše setkání,“ zopakovala Norma, ačkoli jí bylo zase do pláče. A znovu jí vyvstal před očima Jimův obraz. Jako už tolikrát ji obestřela hrůza při představě, že s ním už brzy bude žít. Jejímu nastávajícímu bylo čerstvě jednadvacet a žil ještě s matkou. Od zítřka tam bude až do svatby bydlet i Norma. Chtěla se právě napít, když se pod žebříkem ozvalo zapraskání. Bebe s Normou se na sebe podívaly a zřejmě si pomyslely totéž: nějaká liška, co slídí po zbytcích jídla.

V následujícím okamžiku Normě málem vypadla láhev z ruky. Ve vchodu do domku se objevila levandulová kštice.

„Máte tam ještě místo pro mě?“ Grace se s knihou v podpaží rozhlížela po domečku z prken. Vlasy, které nosila přes den perfektně naondulované, měla splihlé. Nikdy předtím sem nahoru nevylezla, bylo tu na ni moc prachu a musela by si zout lodičky na jehlách.

Norma pohnutá tímto nečekaným gestem na rozloučenou se pokusila o úsměv a pokynula Grace na polštář vedle sebe.

Grace se k ní posadila a tvářila se, jako by tu nahoře bylo maximálně útulno a vůbec ne chladno. Přes noční košili měla župan z imitace saténu, nohy měla od bláta, ale nijak se o to nestarala. Bebe jí podala jeden root beer, Norma se s ní rozdělila o deku.

„Na lepší budoucnost,“ prohlásila Grace a pozvedla svou láhev. Pak pohlédla na Normu a klesla hlasem. „Na Jimmieho a tebe a na to, abyste spolu byli šťastní.“

Norma přikývla, ačkoli jí nebylo jasné, jak by ji tenhle sňatek mohl učinit šťastnou. Když před několika dny vyprávěla ve škole o své nadcházející svatbě, odpověděla jí učitelka bez okolků, že si takhle časným manželstvím zkazí život. Přiťukly si a pily.

Po prvním hltu podala Grace Normě přinesenou knihu. Norma ji i ve tmě okamžitě poznala. Autor byl uveden pouze jako STANISLAWSKIJ, bez křestního jména.

Norma jako v opojení přejížděla špičkou ukazováčku po jednotlivých písmenech titulu Práce herce na sobě samém. Kniha byla Grace svatější než bible, několikrát z ní už Normě předčítala. Její autor byl i po své smrti nejznámějším a nejvlivnějším učitelem herectví vůbec: Konstantin Sergejevič Stanislavskij. To on vynalezl závrať vzbuzující okamžik.

„Chtěla bych, abys ji měla u sebe,“ zdůraznila Grace a přistrčila jí knihu pod bradu, protože Norma zaváhala. „Až si osvojíš, co je tam napsáno, bude z tebe dobrá herečka a získáš šanci i jako vdaná žena na studiovou smlouvu.“

Norma jí nedokázala říct, že herectví už nadobro vypudila ze svého života.

Byla to dlouhá noc ve třech v domečku na stromě. Ve stísněné náladě už probíraly detaily jejich opětovného shledání. Bebe vykládala, co četla o Západní Virginii, a Grace přiznala, že má strach ze života v takové dálavě a že nemá ani pořádný zimní kabát. Nakonec usnuly přitulené k sobě za tichého šumění dubového listí.

Než se Grace za svítání vrátila do bungalovu, políbila Normu na čelo a pošeptala jí: „Jsi silnější, než si myslíš. Mám tě ráda, jsi moje srdíčko.“

O hodinu později byl Ervin Goddard přichystaný na cestu. Ani vajíčka ke snídani si už nedal. Norma stála s kufříkem v ruce a kapsičkou kolem krku jako vrostlá do země před prázdným domem. K Doughertyovým bude muset pěšky.

Jako přes sklo sledovala cestovní shon své rodiny. Jakmile byly kufry naložené, nacpal otčím Grace a Bebe do auta, krátce kývl na Normu a dupl na plyn. Místo milých slov na rozloučenou uslyšela Norma jen skřípění pneumatik, na jazyku ucítila zvířený prach z ulice. Ani nestačila Bebe a Grace naposledy obejmout.

∞

Pár dní po odjezdu Goddardových se rozhodl Jim Dougherty vyhledat pro sebe a Normu vlastní bydlení. Jeho volba padla na maličký domek v Sherman Oaks, protože při pronájmu na nejméně šest měsíců měli dostat gauč zadarmo. Šlo o jednopokojový bungalov, kde se postel na den musela sklopit, aby se pokojem dalo vůbec projít.

„Moderní sklopné lůžko firmy Murphy,“ vykládal makléř s takovým nadšením, jako by postel byla posázená drahokamy. I zbytek dřevěného domku s šedivým nátěrem a bílými okny vychválil jako nějaký palác.

Sherman Oaks sousedil jižně s Van Nuys, což každopádně znamenalo, že Normino stromové útočiště nebude po svatbě mimo hru. Po odjezdu rodiny se tam často uchylovala, protože dům ještě neměl nové nájemníky.

Zatímco makléř vypočítával další přednosti mrňavého bungalovu, Normě se rozběhly myšlenky. Myslela na svou svatbu. Obřad se měl konat devatenáctého června v domě jedné Graceiny přítelkyně v západní části města. Norma tušila jen velmi mlhavě, jak má tenhle údajně nejdůležitější den v jejím životě probíhat. Jima políbit se stále ještě zdráhala, ačkoli k ní byl milý a přívětivý. Po svatbě se její sféra činnosti omezí především na dům. Bude lepší, když si ho alespoň prohlédne. Nic pěkného tu ale bohužel k vidění nebylo. V maličké kuchyni se špinavou plotnou se donutila zavřít oči. Vší silou se snažila představit si pohodlnou pohovku s volánky na opěradle a koupelnu s vanou. Grace měla zálibu v drahých koupelových pěnách, které voněly vanilkou. Do očí se jí draly slzy, ale se vší rozhodností je potlačila. Jestli se teď rozbrečí, bude jí mít její nastávající po krk, ještě než budou vůbec svoji.

Na konci prohlídky se Jim rozhodl bungalov najmout od června a přistoupil na šestiměsíční nájemní smlouvu. Makléř byl navýsost spokojený a mrkl na Normu.

Poté Jim s Normou projížděli v jeho fordu z roku 1940 Sherman Oaks, aby se seznámili se sousedy. Většinu čtvrti tvořily prosté přízemní domky, jen směrem k noblesní Bel Air byly ulice výstavnější. Jim stáhl okénko a opřel si ruku o dveře. Norma si vedle něho připadala jako malé děcko.

Rozpačitě mlčela, protože nevěděla, o čem by se s ním měla bavit. Stále znovu si sahala na kapsičku na krku. Tahle věc z umělé kůže byla její spojení s Bebe, její záchranná kotva.

„Lepší by bylo, kdybychom se svatbou ještě nějakou dobu počkali,“ přerušil Jim mlčení, když projížděli krokem kolem Oaks Diner.

Když Norma myslela na manželství, zjevoval se jí jako první Ervin na kanapi halekající svým hrubým texaským dialektem. Okamžitě se nutila myslet na něco hezčího.

„Ale do celé té záležitosti nemáme my dva asi moc co mluvit,“ pokračoval Jim. Zářil přitom ale přes celý obličej. Grace ho o rozlučkové noci na stromě nazvala sonnyboy a zdůraznila, že by na něj Norma měla být pyšná.

Norma mezitím přemýšlela, jakou práci by dostala, kdyby vychodila školu. Jenomže vdavky neměly alternativu, pokud nechtěla do sirotčince. Minulý týden ji kvůli přípravám na svatbu vzali z high school, ačkoli v administrativě byla nejlepší ze třídy a strašně ráda by psala do školního časopisu. Známky z rétoriky měla naopak bídné, protože před větším množstvím lidí se vždycky zakoktávala.

Aby se lépe vypořádala s odchodem ze školy, vyprávěla jí Grace před odjezdem o tom, že velký Louis B. Mayer, šéf společnosti Metro-Goldwyn-Mayer, nedovolil svým dcerám jít na college, protože by se tam morálně zkazily. Takže ani odchod z high school není žádná hanba. Je přece mnohem napínavější postavit se tváří v tvář opravdovému životu.

Norma se utěšovala tím, že i Jean Harlowová odešla ze školy v šestnácti. Možná skončí jako obsluha v Oaks Diner a bude od rána do večera běhat mezi stoly s konvičkou kávy a zadarmo hostům dolévat.

Jim zastavil s běžícím motorem u kraje silnice. „Jednou bych se chtěl stát hrdinou,“ zasnil se a vyhrnul si límec košile. Několikrát za sebou přidal naprázdno plyn, snad aby zdůraznil význam svých slov. Dvě dívky, které Norma znala ze školy, se zastavily a s chichotáním si na něj ukazovaly.

„A to můžeš jako dělník letecké továrny, jako je Lockhead?“ zeptala se Norma opatrně.

„Ne, ne v továrně. Jeden můj spolužák se stal právě národním hrdinou, protože hájí naši zemi ve válce proti Japoncům.“ Jim si položil ruku na hruď, jako by chtěl v příštím okamžiku zanotovat The Star-Spangled Banner. Poté se v úzkém autě poprvé obrátil k Normě.

Odsunula se blíž k okénku a chytla se kličky. Od té doby, co Japonci napadli Pearl Harbour a Spojené státy vstoupily do světové války, odcházelo mnoho mužů do armády. Dokonce i někteří slavní hollywoodští herci se hlásili dobrovolně. Ronald Reagan sloužil ve vysoké hodnosti, James Stewart byl prostý voják a Henry Fonda bojoval u námořnictva. Když si Norma vzpomněla na noc, kdy došlo k náletu na námořní základnu na Havaji, naskočila jí husí kůže. Jako by jí ruce pokryla ledová vrstva. Ale možná její nejistota pramenila z Jimova pohledu, který ulpěl na jejích ústech. Raději myslela na válku než na to, co hodlá v nejbližším okamžiku udělat, když tak zírá na její rty.

„Hele, ty máš v očích slzy,“ všiml si. Možná uvažoval, že ji obejme, pak se ale pustil do hledání kapesníku, který nenašel.

Když se na ni znovu podíval, osušila si už slzy sama.

„Nemusíš mít strach. Jako tvůj manžel na tebe dám pozor.“ Mlaskl jazykem a bez varování se rozjel na plný plyn tak prudce, že Norma zapadla do opěradla sedačky a zoufale se chytla kapsičky na krku.

3

Červen 1942

Naleštěné stupně točitého schodiště vedly z nevěstina pokoje dolů do obýváku. Norma dostala ve vypůjčených svatebních šatech takovou třesavku, že se sotva držela na nohou. Krátce pomyslela na svého otce, kterého nepoznala a jehož úkolem mělo být vést ji k oltáři. Především ale myslela na Grace a Bebe. Jejich dopisy ze Západní Virginie uchovávala na dně kufříku a pročítala je znovu a znovu, až ji z toho pálily oči.

Snažila se kráčet k improvizovanému oltáři pokud možno vzpřímeně. Po jejím boku šel Jimův bratranec, přesto si připadala trapně neohrabaná. Nohy na vysokých podpatcích ji nechtěly poslouchat, cesta k oltáři se zdála nekonečná. Kučeravé kaštanové vlasy si upravila do měkce spadajících vln, tak jak se to naučila od Grace, ofinu si sponkami odhrnula z čela. Nejcennější na ní byl perlový náhrdelník, který jí poslala Grace. Jestli si Goddardovi už zase mohou dovolit tak drahý šperk, zřejmě to Ervin chytil dobře. O to dřív by se mohli vrátit.

Jako z veliké dálky k ní pronikl svatební pochod z gramofonové desky a šepot hostů. Dva tucty se jich tu sešly, vesměs Jimovi přátelé a rodina. Pak ještě Bolenderovi a teta Ana s berlemi.

Svou svatbu si Norma dřív představovala mnohem pompéznější. Určitě mnohem později, zato ale s nejméně stovkou hostů, červeným kobercem k oltáři a několikapatrovým dortem. Především ale s ženichem, kterého miluje a o němž ví, že i on je do ní blázen.

Jim zatím lásku nezmínil ani slovem a co se jejích citů týče: Je k ní hodný a je její záchranou před sirotčincem. Ale zamilovaná do něj není, spíš se ho bojí, protože Jim už je opravdový muž. Po obhlídce domu v Sherman Oaks se prakticky neviděli, protože Jim dělal přesčasy, aby mohl zaplatit svatbu. Na líbánky mu peníze nezbývaly, to už jí dal vědět.

Když došli k oltáři, převzal ji Jim s rozzářenou tváří. I na podpatcích byla se svými sotva pěti a půl stopami výšky pořád ještě o půl hlavy menší než on. V bílém obleku s černým motýlkem vypadal jako gentleman. Až moc dobrý pro děvče, jako je ona.

Během promluvy duchovního se Normě rozlétly myšlenky jako ptáci. Nahlédly nejprve do domku ve stromě, po němž v tuto chvíli nejvíc toužila, a poté do Západní Virginie, do pokoje k Bebe, dva tisíce mil odsud. Jako krátce před smrtí se jí promítl celý její dosavadní život. Byl to příběh děvčete, za něž se dlouhá léta muselo platit, aby se ho někdo ujal. Ani Jim Dougherty si ji nebral z lásky.

Norma si připadala bezcenná, ačkoli měla být vlastně šťastná, že existuje někdo, kdo je ochoten se s ní oženit. Je do budoucna zajištěná a Jim není žádný grobián, co nejde pro ránu daleko, když není po jeho. Suma sumárum, její vlastní matce se v tomhle věku vedlo hůř.

Jim do ní musel strčit, když měla říct své Ano. Promluvila tiše a nejistě, protože věděla, že dnešním dnem se vzdává svého vlastního života, aby tu nadále byla jen pro Jima. To jí Ervin Goddard před odjezdem kladl na srdce. Stane se jinou Normou. Ten sotva slyšitelný hlas jejího srdce ji varoval, aby se nevzdávala sama sebe.

Při výměně prstenů se jí tak třásly ruce, že dokonce i duchovní se na ni díval se soucitným výrazem. Když mělo dojít na polibek, puls se jí proměnil ve víření bubnů. Norma cítila, jak se k ní obrátily zraky všech přítomných. Jen zbožní Bolenderovi zírali demonstrativně na krbovou římsu.

Bebe jí v posledním dopise napsala pár tipů na první polibek. Předpokladem pro příjemný pocit jsou prý pěstěné rty a pár kapek parfému do dekoltu ji prý učiní neodolatelnou. Paže má nechat prostě svěšené, anebo, najde-li odvahu, může mu je položit kolem krku. Kromě toho si oba musejí dát pozor, aby do sebe nedrcli hlavami nebo zuby. To všechno se zdálo jako krajně komplikovaná záležitost.

Norma zdráhavě zaklonila hlavu a zavřela oči, jak to znala u Jean Harlowové, když na konci filmu přicházela osvobozující láska.

Proti očekávání se Jimovy rty dotkly jejích nekonečně něžně. Neodvážila se polibek opětovat, jen tiše držela. Ervin často Grace přitáhl plnou silou k sobě a strčil jí jazyk mezi zuby.

Polibek Jima a Normy skončil nadšeným jásotem Jimovy rodiny. Když jásot dozněl, opakovala si Norma pro sebe své nové jméno. Odteď jí budou říkat Mrs. Doughertyová. Její staré příjmení Bakerová nebo Mortensonová – podle toho, koho matka právě pokládala za jejího otce – jí stejně vždycky připadalo cizí.

Po obřadu jí Jim položil ruku kolem boků, což u ní vyvolalo leknutí. Jeho prsty ale spočívaly na jejím těle mírumilovně.

Norma pozdravila tetu Anu, která ji oslovila jako dřív „moje drahocenná holčičko“ a za žádnou cenu nechtěla mluvit o svých nemocech. Pak Norma představila Jima svým bývalým pěstounům.

Ida Bolenderová mezitím zešedivěla a pleť měla svraštělou, ale její přísný, neúprosný pohled se ani trochu nezměnil. Albert stál půl kroku za ní. Zálibně se na Normu podíval. „Jsi krásná nevěsta, Normo.“

Další chvále jeho manželka předešla. „Dívka, která se příliš brzy vdá, nemůže být před Bohem krásná. Rozhodně jsi měla napřed dokončit školu!“

Norma si rozpačitě přebírala perlový náhrdelník. „Jinak to nešlo.“

„Věděla jsem hned, že Grace McKee se zajímá hlavně o sebe a není schopná převzít odpovědnost za dítě,“ konstatovala Ida Bolenderová a vrhla opovržlivý pohled na konfesijně nezávislého duchovního.

„Grace za to nemůže!“ hájila ji Norma. Kromě toho se Grace už dlouho nejmenovala jako její první manžel McKee, nýbrž Goddardová. „Zavinily to úřady. Nesměla jsem opustit Kalifornii. Znáte přece to ustanovení, které zakazuje vystěhování či výjezd dětí v pěstounské péči do jiného státu.“ Ervinův příspěvek ke své mizérii nechala být, nechtěla na svého otčíma vyplýtvat už ani jedinou myšlenku. „Kromě toho se mom za rok, nejpozději za dva vrátí.“ Dva měsíce z toho už byly každopádně pryč.

„Nesešli jsme se dnes proto, abychom se radovali?“ vmísil se Jim a věnoval Bolenderovým odzbrojující úsměv.

Zdálo se, že Ida Bolenderová ho až teď zaregistrovala. „Kdybyste si Normu vzal alespoň v kostele, mladý muži!“ zpražila ho na dvě doby. „Pojď, Alberte, musíme jít. V sedm začíná bohoslužba.“

Norma se právě chtěla Idy zeptat na ostatní děti v jejich péči, ale už se k tomu nedostala. Žena, která jí vždycky zakazovala oslovovat ji mom, ji nepustila ke slovu. „Přesto vám s Albertem přejeme do budoucna všechno nejlepší. Pokud nikdy neztratíš svou víru, bude snad i tak všechno dobré.“ Po těchto slovech se obrátila na svých nízkých podpatcích a zamířila ven. Manžel ji následoval.

Do reality se vrátila, až když ji Jim vytáhl z domu a naložil do svého fordu. Vlastní svatební oslava se konala v nočním klubu Florentine Gardens v Hollywoodu.

Table of Contents

PROLOG

ČÁST I

1

2

3