Přeložila Jana Vlčková

Poznámka překladatelky:

Úryvky z Bible byly použity ve znění z vydání Bible, Písmo svaté Starého a Nového zákona (včetně deuterokanonických knih) (Česká biblická společnost, 2005).

THE FIRE AND THE ORE

Text copyright © 2022 by Olivia Hawker

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2024

ISBN 978-80-249-5438-7

Obsah

Prolog

ČÁST I.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ČÁST II.

12

13

14

15

16

17

18

19

ČÁST III.

20

21

22

23

24

25

26

27

AUTORČINA POZNÁMKA

O AUTORCE

Prolog

Tamar

Centerville, Utažské teritorium

Březen 1857

Den byl šedivý a studený, protivný vítr bičoval opuštěnou cestu proudy deště. Tamar seděla zpříma na kozlíku tak blízko u Thomase, aby sobě i jemu mohla držet nad hlavou velký černý deštník, ale zároveň aby se ho nedotýkala. Zatím není jejím manželem.

Kapky hlasitě bubnovaly do napnutého plátna a kola povozu podivně syčela, když se otáčela v blátě, a přesto bylo slyšet bušení vlastního srdce. Tohle je den, na který čekala. Den, kvůli němuž trpěla. Odměna, pro niž odešla z domova v Anglii – příslib, kvůli kterému urazila více než tisíc mil nemilosrdným horkem letní prérie, osudným chladem Skalistých hor i samotnou smrtí do země Sionu, království nebeského na Zemi.

Mohla jsem si přát krásný den, pomyslela si a podívala se na svou bleděmodrou sukni. Z okraje deštníku odkapávala voda a lem nových šatů z jemné vlny povážlivě ztmavl.

Tamar dělala, co mohla, aby si sukni zastrčila blíž ke kotníkům, pod ochranu deštníku, a v duchu si spílala za marnivé přání. Pokud si Pán pro její svatební den vybral déšť, budiž. Cesty Boží bývají pro člověka často nevyzpytatelné. A Tamar se už rozhodla, že bude Všemohoucímu důvěřovat a půjde, kamkoliv ji nasměruje, bez otázek a stížností.

Povoz odbočil z hlavní cesty a zastavil v rozbahněné uličce před centervillskou modlitebnou. Thomas přitáhl koni opratě a slezl z kozlíku, jeho letité okopané boty šplouchaly v kalužích. Přivázal koně k dřevěnému sloupu a natáhl ruku, aby pomohl Tamar z bryčky na zem. Jakmile její prsty sevřely ty jeho, tváře se jí rozžhavily.

Když stála na pevné zemi – pravda, hodně rozblácené –, pokusila se ruku odtáhnout, ale Thomas ji držel pevně. Potutelně se usmála, uvolnila se a dovolila mu držet ji dál. Koneckonců, proč ne? Brzy budou manželé. Není se za co stydět, nehrozí žádný skandál. Ustavičně si ta slova v duchu opakovala, když pod deštníkem kráčeli ke dveřím svatostánku a pevně se tiskli jeden k druhému.

Thomas otevřel Tamar dveře, vzal deštník a pořádně jím zatřásl, než ho složil. Po celou dobu nespustil oči z jejích. Tamar se zdálo, že se nikdy nenabaží jeho široké drsné tváře, v níž se zračil úžas a láska. Připadala si jako pošetilé zamilované děvče s hlavou v oblacích. Byla pošetilá, a dobře to věděla.

„Vypadáš nádherně,“ pochválil ji Thomas a vedl ji uličkou k oltáři.

Tamar si volnou rukou uhladila předek sukně. Svatební šaty si samozřejmě ušila sama. Za peníze, které dostala od Thomase, si koupila jemnou modrou látku, a přestože musela šít potají a při svíčkách, ve své odloučené ložnici, když zbytek domácnosti usnul, užívala si každý okamžik. Každé zapíchnutí jehly a steh jako by její lásku přenášely do hmatatelné podoby. Jednou šaty předá vlastnímu dítěti – dceři, která podědí Thomasovy tmavé vlasy a ztepilou postavu, americký přízvuk a neochvějnou víru.

Tak jasně viděla svoji budoucnost – děti, které odnosí; spoustu šťastných let, která přijdou –, že si sotva všimla prázdnoty v kostele. Stejně jako si mohla přát teplý a slunečný svatební den, mohla v koutku duše doufat, že se provdá před zraky přátel a rodiny. Tamar si dovolila jediné bodnutí lítosti. Co by dala za to, aby se mohla o tuto radost podělit s matkou a sestrami! Navzdory upřímnému úsilí stát se dokonale oddanou a poslušnou věřící se nedokázala úplně smířit s osamělostí tohoto obřadu. Nemohla pozvat matku ani svoje dvě sestry. Dokonce jim o svém velkém štěstí nesměla ani povědět.

S vervou sobě vlastní zahnala i tuto touhu. Pán vyžaduje posvátné ticho od všech, kdož byli povoláni kráčet touto cestou. Jednou přijde den – to jí řekl Thomas –, kdy nezůstane nic skryto a celý svět se dozví, že na Zemi opět povstala stará víra. V ten požehnaný den bude mlčení prolomeno a celý svět se dozví, že Tamar je ženou Thomasovou.

Upnu své srdce k tomu dni, říkala si, když kráčela uličkou po jeho boku, jako jsem na moři upírala oči k obzoru.

K tomu šedému, nepřátelskému, monotónnímu moři. Během cesty z Londýna přicházely dny – a měnily se v týdny –, kdy Tamar pochybovala. Avšak víra si ji vždy znovu našla a ona věděla, že někde za zrádným Atlantikem na ni čeká nový svět, nové náboženství a nový život plný lásky a radosti, který jí slíbil Bůh.

A byla to pravda. Hodně trpěla – víc, než snese většina žen nebo mužů. Ale věřila v Pánův slib a konečně ho našla v údolí zvaném Deseret. Našla Thomase Rickse – svou lásku, svou budoucnost a za pár okamžiků i svého manžela.

Bůh mě nenechá dlouho trpět pod jhem tohoto tajemství. Dokud nepošeptá mně i Thomasovi, že smíme odhalit pravdu, poneseme toto břímě s radostným srdcem, s vědomím, že konáme dílo Nebes.

U prostého oltáře z borového dřeva na ně čekal bratr Joseph Young, biskup ze Centerville.

„Sestro Loaderová,“ spustil a usmíval se se vší vřelostí bezmračného dne. „Požehnaná ženo, která přicházíš se spravedlivým a milujícím srdcem, abys splnila své posvátné poslání.“

Tamar nevěděla, co na to odpovědět. Tváře jí při tom oslovení žhnuly a plaše sklonila obličej.

Bratr Young vyzval nevěstu a ženicha, aby si podali ruce. Obrátili se čelem k sobě a Tamar vzhlédla k Thomasovi. Sálala z něho taková láska, že na jeden závratný vzrušující okamžik se jí zmocnil pocit, že se v medově sladkém teple jeho obdivu rozplyne.

Splynula bych s tebou, zašeptala Thomasovi, a byla bych za to vděčná.

Ať její duše přijme za vlastní tu jeho. K čemu jinému by bylo manželství – i tak neobvyklé, jako je tohle?

V okamžiku, kdy bratr Young otevřel ústa, aby zahájil obřad, dveře svatostánku zasténaly. Tamar se překvapeně ohlédla. Dovnitř vstoupily dvě dívky, obě na kost promočené.

To musejí být Thomasovy příbuzné, pomyslela si. Neteře nebo sestřenice. Přišly se podívat na obřad.

Pocítila nával vděčnosti. Možná že když se najde pár dalších duší, se kterými bude moci svůj velký den oslavit, bude to nakonec vypadat jako pořádná svatba.

Starší z obou dívek se zastavila a zahleděla se k oltáři. Tamar přeběhl po zádech mráz. Na dívčině tváři bylo něco zvláštního – něco neobvyklého v jejích očích –, zato o jejím výrazu nebylo pochyb. Zračilo se v něm zděšení. A hněv. Poručila své mladší družce, aby usedla do přední lavice, a znovu se podívala na Tamar a Thomase. Nasupený obličej žhnul vzteky.

Thomas si rozpačitě odkašlal. „Tady je, bratře Youngu,“ řekl váhavě. „Ta druhá dívka, o níž jsem vám vyprávěl.“

„Ta druhá… Jak jinak?“ ucedila uštěpačně cizí holčina. „Velice ráda bych věděla, co přesně se tady děje, pane Ricksi. Dostavím se na vlastní svatbu, jenom abych zjistila, že ženich slibuje věrnost jiné nevěstě!“

Tamar se náhle nedostávalo dechu. Povolila sevření, ale Thomas ji stále držel a nechtěl ji pustit.

„Thomasi, já to nechápu,“ vykoktala nakonec Tamar.

Dívka se přihnala uličkou a vrčela jako pes se zježenými chlupy. Tamar ucítila z jejích vlasů a šatů vlhkost, divoký, zvířecí pach.

Děvče mělo vztek na oba. „Tenhle muž – tenhle hulvát – mi řekl, abych právě v tento den přišla do kostela a stala se jeho ženou. Zapomněl jste, které mladé dámě jste se zaslíbil, Tome Ricksi?“

Thomas okamžitě pustil jednu Tamařinu ruku a natáhl se po dívce. Dotčeně před ním ucouvla, pohrdala jeho dotekem. Tamar chtěla vyškubnout ruku z Thomasova sevření, ale byla dočista zkoprnělá – slabá a otupělá, odtržená od této děsivé scény, jako by se pozorovala na jevišti. Jako by to všechno bylo nějaké strašlivé představení.

„Mělo mi to dojít,“ sypal si Thomas hlavu popelem. „Pochopitelně tomu zvyku nerozumíš, Jane. Pokud vím, nikdy jsi nebyla v kostele – a dokonce ani většina těch, kteří se počítají do našeho stáda, se ještě nedozvěděla o požehnání Jákobově.“

Podvedená nevěsta vyštěkla nějakou nevěřícnou odpověď. Tamar ji neslyšela. Točila se jí hlava.

„Je to náš zvyk.“ Thomasův hlas k ní doléhal z veliké dálky. „Stal se pro nás – především pro muže – tak obyčejným, že mě nikdy nenapadlo se zeptat sama sebe, jestli jsi o něm už slyšela. Abys nebyla nepříjemně překvapená…“

Nato se ozval bratr Young: „Pokud se dámě nezamlouvá, že by se měla podílet na takovém uspořádání, potom nemohu pokračovat, bratře Ricksi. Alespoň ne s ní. Sestra Loaderová už souhlas dala.“

Tamar se probrala z omámení. Ať už to znamenalo cokoliv – ať už pro ni Pán vymyslel jakoukoliv novou zkoušku –, byla odhodlaná kráčet neochvějně kupředu. Její víra ji dovedla až sem. Nepřipustí, aby teď, na samém prahu štěstí, před Bohem neobstála.

„Ano,“ prohlásila Tamar. „Vezmu si tě, Thomasi. Už jsem se rozhodla. Žádná síla na Zemi ani na Nebesích mě neodradí.“

Thomas se rozpačitě podíval na deštěm promočenou dívku. „Je mi to líto, Jane. Měl jsem tě připravit na to, co uvidíš – co to bude znamenat, když si mě vezmeš. Samozřejmě, pokud nechceš, pochopím to. Jak řekl bratr Young, nikdo tě nebude nutit. Pořád tě budu podporovat, pokud si budeš přát. Ale musíš to udržet v tajnosti. Je to posvátná smlouva, jak vidíš. S těmi, kdo nejsou povoláni k našemu Božímu úkolu, o tom nemluvíme. Rozumíš?“

Jane dlouho mlčela. Prudce a zrychleně oddechovala. Oči jako by se jí rozostřily – obzvlášť to pravé, které, jak si teď Tamar všimla, šilhalo směrem k dívčinu nosu. Holčina náhle působila bezmocně, což bylo v příkrém rozporu s předchozím přívalem hněvu, a Tamar ji na okamžik litovala. Vtom se Jane otočila a vyběhla z modlitebny. Mladší děvče – to, které ji mlčky sledovalo z lavic – se hrnulo za ní.

V mžiku se za nimi zabouchly dveře a Tamar konečně našla sílu vytrhnout se z Thomasova sevření.

„Mrzí mě to,“ ucedil slabě.

Snažila se zachovat klidný a neutrální tón. Chtělo se jí naříkat bolestí. „Kdo to vlastně je?“

„Není od nás,“ odpověděl Thomas. „K mormonům nepatří. Žila s nevlastním otcem v podhůří, ale ten už je pryč, a chudák holka zůstala sama – vlastně obě. Jsou to sirotci, Tamar. Nabídl jsem jim pomoc, ale Jane by ji nepřijala. Na to je moc hrdá a o dobročinnost nestojí. Mohl bych se jí ujmout jedině v případě, že bych si ji vzal. A mě napadlo, protože jsem už byl povolán –“

Tamar si uvědomila, že už ji bolí čelist od toho, jak úporně zatíná zuby. Musela se soustředit, aby povolila sevření. „Proč ses mi o té dívce nikdy nezmínil? Proč jsi ji přede mnou tajil, když jsi souhlasil –“

„Musíš mi věřit,“ škemral Thomas. „Nikdy jsem neměl v úmyslu Jane skrývat. Nikdy bych před tebou nic netajil.“

Natáhl třesoucí se ruku, jako by se chtěl dotknout její tváře. Tamar ucouvla z jeho dosahu.

„Měl jsem tolik práce s legií,“ hájil se Thomas. „Cvičil jsem mužstvo a připravoval je na to, co přijde. Jane pro mě nic neznamenala – nic kromě křesťanského milosrdenství. Proto mě nikdy nenapadlo o ní mluvit. Budu se o tu dívku starat, jak mi přikazuje Bůh, ale nemiluju ji, Tamar. Ne tak, jako miluju tebe.“

Polkla slzy. Náhle se jí v hlavě objevilo poznání, které potlačilo všechny ostatní myšlenky, dokonce i osten Thomasova hrubého a bezohledného ponížení. Tiše mu vyčetla: „Neřekl jsi to Tabitě. O nás. O tomhle manželství.“

Thomas si povzdychl na znamení, že se vzdává. Zavrtěl hlavou, neschopen pohlédnout jí do očí.

„Slíbil jsi to! Slíbils, že Tabithu připravíš na to, co přijde.“

„Řekl jsem, že Tabitě povím, že si tě hodlám vzít za svou druhou manželku, až Pán určí, že nadešel správný čas.“

Tamar vyčkávala. Ticho se protahovalo, přerušované jen deštěm bušícím do střechy.

Thomas tiše dodal: „Pán o tom dosud nerozhodl.“

Tamar si přitiskla zatnutou pěst k ústům a kousla se do kloubů. Pevně zavřela oči. Už se nemohla dál dívat na Thomase, ani na biskupa a prázdný kostel. Tabithu Ricksovou měla ráda. Možná Thomasovu první manželku dokonce milovala. Tabitha byla Tamařinou přítelkyní od chvíle, kdy poprvé přijela do Salt Lake Valley.

Možná se naučím tohle manželství skrývat před matkou a sestrami, pomyslela si, ale jak ho mám utajit před Tabithou?

Žádal toho příliš. Tamar nebyla dost silná, aby tu tíhu, hanbu a nebezpečí unesla. A přesto by Thomasovi neutekla od oltáře, i kdyby si to bohatě zasloužil. Bůh ji přivedl z Anglie do Deseretu a s každým bolestivým krokem jí sliboval, že v údolí na ni čeká velká odměna. Tady měla najít lásku nade všechna očekávání; větší než cokoliv, o čem snila, když vedla pohodlný život v Londýně.

Byla jsem dost statečná, abych kráčela po stezce, sama zapřažená do vozíku, říkala si. Teď Bůh požaduje jen trochu odvahy, už jen pár kroků, a já budu mít to, co jsem dlouho hledala.

Dveře se znovu rozletěly. Tamar nadskočila úlekem a chytila se za límec šatů, ale byly to jen ucourané dívky.

Sledovala, jak Jane přiměla sestru, aby se znovu posadila do lavice. Potom vykročila uličkou, byla bledá a sálalo z ní odhodlání. Postavila se vedle Tamar a statečně čelila Thomasovi.

„Nedovolím, abys porušil naši dohodu,“ prohlásila Jane. „Vezmeš si mě, Tome Ricksi. Dodržíš slovo, které jsi dal mně a mé sestře. A já dohlédnu na to, abych dostala to, co mi patří jako právoplatné manželce – vezmu si každý drobek, který mi náleží.“

Jane obrátila šilhavé oči k Tamar. Nepronesla ani slovo, ale Tamar z jejího výrazu vyčetla nedůvěru a nechuť, hraničící až s nenávistí. Hroutila se pod tíhou jejího pohledu.

„Pokračujte v obřadu,“ nařídila Jane bratru Youngovi. „Já odříkám svou část a Tom mi před zrakem Božím musí dát svůj slib. A ať je jeho duše zatracena, jestli nedodrží slovo.“

Tamar se napřímila, přestože se celá třásla. Jako by se chvěla samotná její duše.

„A já,“ nechala se slyšet, „složím svůj slib. A Thomas ten svůj.“

Ať se zodpovídá Bohu, jestli poruší své slovo, pomyslela si s chmurným uspokojením. Ať se zodpovídá Bohu za tohle všechno.

ČÁST I.

Přijďte, svatí

1855–1856

1

Tamar

Atlantický oceán

Léto 1854

Odpoledne padesátého devátého pohřbu bylo klidné a tiché, alespoň to se dalo o dnešku říct. John J. Boyd se krotce pohupoval na vzácně rovné hladině a kolem škuneru se rozprostíral nekonečný a jednotvárný Atlantik.

Tamar Loaderová spolu se svou rodinou vyplula před osmi týdny z Liverpoolu přibližně s pěti sty lidmi, kteří přestoupili k mormonské církvi, novému americkému náboženství, které natáhlo své paže přes oceán, aby objalo chudé a znavené, zvědavé a duchovně vyprahlé. Když John J. Boyd vyplul z přístavu, Tamařino srdce přetékalo optimismem, který se podobal ostrým větrům nadouvajícím lodní plachty. Škuner však měl dorazit do New Yorku už před necelými dvěma týdny. Léto se neúprosně vleklo. Loď bojovala s mořem, které bylo střídavě ploché jako zrcadlo a zmítané bouřemi, a v této chvíli se zdálo, že New York není o nic blíž, než se zdál být z liverpoolského pobřeží. Ani Sion se nepřiblížil – svrchovaná země Božího stvoření, kterou mormoni společně budují v daleké, bájné zemi Utažského teritoria.

Neobvyklý příval letních bouří vychýlil loď z kurzu a kapitán – neobyčejně odporný muž posedlý neutuchající nenávistí ke všem mormonům – musel znovu a znovu mapovat trasu. Zásoby jídla a pitné vody se tenčily. Cestující i posádka byli nuceni vystačit s příděly, které by sotva udržely při životě myš.

Ubohé dávky si na pasažérech rychle vybíraly svou daň. Dny plynuly a další stařec nebo malé dítě, popřípadě žena, která právě porodila, nedokázali vstát ze své palandy. Mrtvé zašili do starých přikrývek a pohřbili do bezejmenných vln. Pohřby se staly stejnou rutinou jako ranní modlitby a Tamařina dychtivost po Sionu ustoupila tupému a těžkému strachu.

Toho dne zesnula malá holčička – bylo jí teprve devět let a světlo její duše zhaslo na krutém Atlantiku stejně snadno jako sfouknutá svíčka.

Tamar stála po boku své sestry Patience a naslouchala smuteční řeči. Bohoslužbu vedl Knud Petersen, možná nejzbožnější muž na lodi. Z muže dánského původu se vyklubal neoficiální vůdce konvertitů. Angličtinou vládl stejně pohotově jako mateřským jazykem – což bylo dobře, protože téměř polovina cestujících byli Skandinávci a se svými britskými souputníky mohli komunikovat jen gesty a pomocí několika základních výrazů.

Knud stál vedle úzkého prkna, na němž spočívala mrtvá dívka, a ruce držel nad jejím tělíčkem dlaněmi dolů, jako by dítě silou vůle vyzýval, aby se posadilo a nadechlo. Někdo ji zašil do staré deky a jako závaží jí k nohám připevnil velký kus uhlí. Modlitba přecházela z dánštiny do angličtiny a zase zpátky, a tak Tamar rozuměla jen polovině chvalořečení. Nevadilo to. Modliteb za mrtvé už slyšela bezpočet, ty nekonečné prosby o milost a vysvobození. Smrt navštěvovala loď tak často, že se prakticky stala jejich společnicí. Tamar se jí dávno nehrozila, jen občas se přistihla při myšlence, kdy se asi přiblíží k ní. Vezme si příště Patience? Anebo maminku – nebo otce? Třeba se sama Tamar bude brzy vznášet nad palubou lodi a sledovat, jak její pozemské tělo zašívají do rubáše.

Knudova modlitba se vytratila do ticha.

„Amen,“ zamumlal někdo z přihlížejících.

Nikdo neměl dost odvahy, aby to posvátné slovo zopakoval. Pár mužů pomohlo Knudovi naklonit prkno a dívčino tělo sklouzlo do vody. Slabě to šplouchlo. Ticho přerušovalo jen apatické pleskání plachty a drobné kovové cinkání řetězu nebo lanoví. Nikdo neplakal, ani matka zesnulé holčičky. Hrůza pramenící z nedostatku a přízrak možné ztráty se staly nevyhnutelnou součástí jejich životů. Devětapadesát mrtvých; jídlo a voda téměř došly a zbýval nejméně týden plavby, než loď doputuje do New Yorku.

Po chvíli se shromáždění rozešlo. Většina konvertitů se vrátila na své palandy, protože s tak malým množstvím jídla v žaludku měl jen málokdo sílu na něco jiného než na spánek. Tamar zůstala stát na místě a sledovala vzdálený obzor, jeho monotónní šeď. Patience prodlévala po jejím boku.

Když se většina mormonů odebrala do podpalubí, posádka napnula plachty a John J. Boyd pomalu pokračoval v plavbě na západ. Tamar a Patience hleděly do vln, kde od trupu lodi občas vystříkla sprška vody.

„Další dole v hlubinách,“ poznamenala tiše Patience.

„A tak mladá,“ dodala Tamar.

„Je to škoda. Strašlivá škoda.“ Patience popustila uzdu svému hněvu. Tamar neslyšela svou sestru mluvit s takovým pohnutím už týdny, od té doby, co vypluly z přístavu. „Nikdo z nás si nezaslouží skončit takhle, vhozený do vody jako vědro s rybími hlavami.“

„Co jiného máme dělat? Dobře víš, že těla si tu nechat nemůžeme, abychom zesnulým zajistili řádný pohřeb. Začaly by se šířit nemoci a my bychom šíleli ze zápachu.“

„Tahle loď smrdí beztak dost,“ zamumlala Patience. „Kdyby sir John věděl, jak hluboko jsme klesli, užíral by se vinou. Své rozhodnutí vyhnat otce by určitě přehodnotil, to mi věř.“

Tamar neodpověděla. Oči upírala k obzoru, ale byl to tentýž skličující pohled, jaký vídala celé nekonečné týdny. Hlavou se jí opět honila stará známá litanie – stejná starost, která ji pronásledovala od chvíle, kdy došly zásoby. Prodlévala ve vzpomínkách na všechno, co ztratila – jako by každou bdělou hodinu listovala katalogem zlomených srdcí a kapitulací, dlouhým výčtem toho, co Tamar, její sourozenci a matka obětovali pro otcovu víru.

Nové náboženství se Anglií prohnalo jako horečka. Předkládalo lidem vizi sjednocené komunity – všech členů církve, kteří společně usilují o společné křesťanské dobro – a ta se ubohým duším, uvězněným v chudobě, velmi zamlouvala. Příliš mnoho rodin dřelo bez oddechu v londýnských a manchesterských továrnách. Tamar si snadno dovedla představit, že příslib mormonů září jako světlo, které k sobě vábí dělníky v továrnách a ubožáky z měst zahlcených smogem. Nikdy však nepochopila, proč mormonská víra tak mocně přitahovala jejího otce.

James Loader měl k dělníkovi z továrny daleko. Jeho rodina si užívala pohodlného života ve službách sira Johna Lamberta, londýnského baroneta. James pracoval třicet let jako vrchní zahradník v Aston Rowantu, rozlehlém panství o výměře sedmi set akrů, daleko od bídy Londýna. Tamar a její bratři a sestry vyrůstali v prostředí upravených zahrad a v poklidu temného lesa. Žili bok po boku baronetových synů a dcer a dostávalo se jim stejného vzdělání. Těšili se téměř shodnému postavení jako dědicové panství. Byla to bezpochyby okouzlující existence – poklidná a idylická, stranou špíny, hluku a utrpení města.

A jak dospívali, zdálo se, že každý ze sourozenců Loaderových má díky patronátu sira Johna nakročeno k tomu, aby vstoupil do společnosti s velkým úspěchem. Tamar a její dvě sestry očekávaly, že uzavřou skvělé sňatky mezi londýnskou smetánkou, zatímco její dva bratři směřovali ke skvělé kariéře advokátů nebo bankéřů. Sir John považoval Loaderovy děti téměř za synovce a neteře. James byl totiž baronetovi tak drahý, jako by se narodili ze stejné krve.

To všechno skončilo před dvěma lety, když se sir John dozvěděl, že se James bratříčkuje s americkými misionáři.

Nemohu připustit, aby se kdokoliv z mé domácnosti zpronevěřil anglikánské církvi, řekl upřímně. Zkrátka to nepůjde. Zatkli by mě kvůli podezření z kacířství, Jamesi. Musíš ty misionáře okamžitě pustit k vodě. Jestli se doslechnu, že jsi navštěvoval bohoslužby v mormonské kapli, budu nucen tě z Aston Rowantu vykázat.

Proč otec zahodil snadné živobytí, skýtající spoustu příležitostí, kvůli víře? Tohle Tamar nikdy nepochopí. Kromě toho věděla, že nikdy nedokáže otci přiznat své pochybnosti. Poslušně kývla na otcův plán odcestovat do Ameriky. Rozhodně nikdy neuvažovala o tom, že by zůstala v Anglii jako její bratři. Tatínkovi lámalo srdce, když si konečně uvědomil, že se musí rozloučit buď se svými syny, nebo se svým Bohem, a kdyby se Tamar postavila na stranu bratrů, uvědomil by si, že i jeho milovaná dcera ho stejně jako celá londýnská společnost považuje za blázna. Nikdy by ho nemohla takhle ranit. Raději by ho následovala až na konec světa, než by se otočila zády k jeho církvi.

Kdyby mé místo v londýnské společnosti bylo součtem mých ztrát, možná bych nebyla tak zahořklá, pomyslela si Tamar. Ale Edward…

Poté co byli vyhnáni z Aston Rowantu, si Loaderovi vedli ve městě, jak nejlépe jen uměli. Tamar a Patience si našly pokoj v penzionu v Cheapside a tam se protloukaly skoro dva roky. Tamar pracovala jako švadlena a Patience jako denní vychovatelka dvou nezvedených chlapců. Byla to únavná existence, a když se Tamar seznámila s Edwardem Fitzem, nadějným mladým bankéřem, byla Patience skoro stejně nadšená jako ona sama, a povzbuzovala ji, aby se za Edwarda provdala ve chvíli, kdy ji požádá o ruku. Tamar by si nic nepřála víc. Ale Edward tuto možnost nikdy nezmínil, dokud se její otec nerozhodl odplout do Ameriky a připojit se k církvi v Sionu. Tamar věděla, že otcovu víru nedokáže zavrhnout ani kvůli svatbě. Prosila Edwarda, aby vstoupil do církve a odjel s ní do Nového světa, ale on ucukl, jako by ho uhodila do tváře, a prohlásil: Nikdy by mě nenapadlo, že budete tak hloupá, abyste naletěla mormonským trikům. Obávám se, že si musíme dát sbohem, slečno Loaderová.

„Nějak jsi ztichla,“ poznamenala Patience.

„Jenom jsem přemýšlela.“

„Bezpochyby o Edwardovi, chudinko ubohá.“

„Zajímalo by mě, jestli na mě stále myslí,“ přiznala tiše Tamar.

„Jak by ne? Přece si tě chtěl vzít. Upozorňovala jsem tě, že když trváš na přestupu k mormonské církvi, dopouštíš se osudné chyby. Bohužel jsem nebyla dost důsledná. Netušila jsem, že zůstaneme tak dlouho trčet na moři ani že budeme čelit takovému strádání. Kéž by ses mohla vrátit do Londýna ke svému sladkému Edwardovi, který se o tebe postará ve všech ohledech. Radši bych se s tebou nadobro rozloučila, než tě viděla trpět na této lodi.“

„Jak si můžeš něco takového přát?“ nechápala Tamar. „Nikdy bych se od tebe nemohla odloučit – ani od našich rodičů.“

„Je ti dvaadvacet,“ připomněla jí Patience. „Mně je o tři roky víc. Už nejsme děti. Popravdě řečeno, jsem prakticky stará panna. Musíme si ve světě prošlápnout vlastní cesty, a ne lpět na rodičích jako malé holčičky.“

„Proč jsi tedy jela s námi, když pohrdáš otcovou církví a domníváš se, že je lepší rozbít naši rodinu a žít bez matky a otce?“

Patience se na ni tvrdě podívala. Ačkoliv byla hubená a bída jí namalovala kolem očí tmavé kruhy, její ostré pohledy, které mistrně ovládala, působily mnohem výmluvněji než dřív.

„Kdyby mě nějaký muž požádal o ruku,“ nechala se slyšet, „zachovala bych se jako rozumná žena a zůstala bych v Anglii. Edward Fitz ti nabídl cestu z téhle šlamastyky, ale já jsem žádnou takovou možnost neměla. Mohla jsem poprosit o milosrdenství některého z našich bratrů, ale nestali se z nich právníci, jak si kdysi přál sir John. Jsou z nich řezníci a zedníci. Nemají ani floka navíc, aby se o mě mohli postarat. Neměla jsem na vybranou, musela jsem přeplout Atlantik. Ale ty, Tamar – mohla jsi mít lepší život, než je tenhle.“

„Však takový najdeme v Americe.“

„V zemi, kterou neznáme. Budeme cizinci v cizí zemi.“

„Mormoni nás mezi sebou přivítají. Přece jsi četla dopisy od Zilpy.“

Jejich mladší sestra – o dva roky mladší než Tamar – se do nové víry vrhla celým srdcem. Provdala se za mladého mormona jen několik týdnů poté, co sir John vykázal rodinu z Aston Rowantu. Zilpah a její manžel přepluli Atlantik už předloni v létě – byla to mnohem rychlejší a příjemnější cesta, než jakou urazil John J. Boyd. Zilpah psala téměř každý týden, byla nadšená novým životem a chválila dobročinnost a společenství církve. V každém ze svých dopisů prosila rodinu, aby přijela také, a navrhovala, že by všichni mohli společně žít v Sionu.

„Možná nás mormoni uvítají,“ podotkla Patience suše, „pokud se dožijeme New Yorku.“

Tamar se zachvěla ve studeném větru. „Poklesáváš na duchu. Všichni musíme mít víru –“

V sestře znovu vzplál hněv. „Jakou víru? Tohle není tvoje náboženství, Tamar. Ani moje.“

„Nejsem úplný bezvěrec. Důvěřuji otcovu úsudku a následuji jeho vedení.“

„Slepě,“ vyštěkla Patience.

„Bůh nás ochrání –“

„Jako tu holčičku, kterou jsme ani ne před hodinou hodili do vln? Copak nad ní Bůh nedržel ochrannou ruku?“

Tamar se odvrátila.

„Ty pláčeš?“ Patience teď zněla podrážděně.

Tamar se opět upřeně zahleděla na sestru. Ať se Patience neplete: oči má stejně suché jako hrdlo. Od té doby, co je John Lambert zavrhl, ani jednou neplakala. Ani když se spolu s Patience nastěhovala do stísněné komůrky v Cheapside, plné blech. Ani když ji Edward od sebe odkopl tak mrazivě, jako by mu na ní nikdy nezáleželo. Byla to Patience, kdo proléval slzy při každé příležitosti, kdy rodinu opustilo štěstí. Tamar jimi odmítla plýtvat. Boží vůle bude vykonána a ona si v Něj zachová svou vlastní víru, přestože může mít jen pramálo společného s tou otcovou.

„Obě jsme unavené,“ povzdechla si Patience. „A tady na větru je zima. Vraťme se na naše palandy a odpočiňme si. Bude to lepší než se hádat. Souhlasíš?“

Společně se vydaly do úzké kajuty, která se v posledních osmi týdnech stala jejich domovem. Byla to jedna z několika k nerozeznání podobných místností vestavěných do podpalubí škuneru, každá se dvěma tucty malých tvrdých paland naskládaných nad sebe kolem dvou stěn. Soukromí zajišťovaly jen potrhané závěsy, zatuchlý vzduch byl prosycený pachem zvratků a nemytých těl, ale přinejmenším tu bylo teplo. Poblíž dveří stála kamínka na uhlí, v nichž se ve dne v noci topilo. Na řetězech visících u stropu se houpalo několik lamp živených velrybím olejem. Osvětlovaly nažloutlé tváře vykukující z paland.

Tamar a Patience měly postele proti sobě blízko dveří. Patience vyšplhala na palandu nad tou matčinou a zatáhla závěs. Tamar usedla na okraj té své, na úrovni podlahy, a poslouchala šepot a slabé sténání. Maminka spala. Tamar slyšela, jak lehce pochrupuje, zatímco Patience nad ní šramotila, jak se ukládala ke spaní.

Po chvíli si Tamar lehla a přemohla ji neklidná dřímota, která jí však nepřinesla žádný odpočinek, protože se jí zdálo o Edwardovi – nejprve prostá vzpomínka na jeho tragický výraz ve chvíli, kdy ho požádala, aby vstoupil do církve, pak strašidelná vidina bludiště v nějaké noční zahradě, kde ho Tamar marně hledala. Slyšela, jak ji volá, a v jeho hlase narůstala panika, ale nemohla ho najít. Nakonec ve snu viděla, jak Edward kráčí po vodě vedle lodi a jeho dlouhý černý plášť vlaje ve větru. Natáhl ruce, aby ji chytil. Mohl ji zachránit před tímhle neštěstím. Stačilo, aby skočila – vrhla se přes zábradlí. Jen kdyby našla odvahu jít za ním.

S trhnutím se probudila a posadila se tak prudce, že si málem rozbila hlavu o horní palandu. Loď se nakláněla, houpala se na vlnách. Blížila se další bouře.

Ale nebyly to vlny, co ji probudilo. Bylo to něco bližšího, něco daleko děsivějšího. V úzké chodbě za dveřmi kajuty křičeli muži a ozval se šoupavý zvuk, jak se je někdo snažil přidržet.

„Dej ode mě pryč ty svoje zatracené pracky! Budu s tou zpropadenou cháskou bojovat, slyšíš?“

Tamar poznala ten hlas. Byl to kapitán. Během cesty dával najevo odpor k mormonům, ale teď v jeho slovech zaznívalo obzvlášť silné znechucení. Kromě toho bylo znát, že je opilý.

Jak přestojíme tuhle bouři? zeptala se Tamar chmurně sama sebe. Jak může kapitán zpitý rumem provést loď vlnobitím a vichřicí?

Avšak nedostala příležitost lámat si tím hlavu. Dveře kajuty se prudce otevřely. Ženy ječely a děti naříkaly. Tamar odhrnula cíp závěsu. Na prahu se tyčil kapitán. Ve světle houpající se lampy působil jeho obličej ďábelsky.

„Další bouře!“ zařval. „Slyšíte to? Cítíte ty vlny? Za celé roky na moři jsem nezažil takové léto.“

„Nechte je být,“ domlouval mu Knud Petersen, stojící na chodbě. „Jsou tu dámy, pane. Sem muži nesmějí.“

„Dámy?“ zavrčel kapitán. „Mormoni nejsou dámy – v tom je ta potíž. Tahle loď je prokletá. Říkám prokletá! Nikdy jsem neměl souhlasit, že vezmu na palubu takovou verbež. Bůh chce moji loď potopit. Potopit vás všechny na mořské dno!“

„Za cestu jsme vám štědře zaplatili,“ namítl Knud.

Tamar viděla Dánovu širokou hranatou dlaň spočívající na kapitánově rameni, jak se marně snaží odtáhnout námořníka do chodby.

„Byl bych v New Yorku už před několika týdny, kdybych si nevzal na palubu hromadu prokletých mormonů.“

Z chodby se ozval další muž: „Kdyby sis na palubu nevzal mormony, už před šesti týdny by ses smažil v pekle.“

Tamar ten hlas poznala. Tatínku!

„Ustup,“ pokračoval James Loader, „nebo tě s Knudem vytáhneme na palubu a pěstmi ti vtlučeme rozum zpátky do hlavy.“

Tamar vykřikla: „To nesmíš, tatínku!“ Byl to drobný muž štíhlé postavy a jemného ducha. K zahradničení se hodil skvěle, ale jinak byl prakticky k ničemu. Kdyby vyzval kapitána na pěstní souboj, zajisté by dopadl hodně špatně.

Knud ovinul paži kolem námořníkovy hrudi a strhl ho zpět. Ale když kapitána vlekl pryč, starý mořský vlk ze sebe vychrlil další nadávku a tvrdě vykopl botou obalenou solnou krustou. Kamínka zarachotila a naklonila se, balancovala jen na dvou železných nohách. Uličkou mezi palandami se rozlétla sprška žhavých uhlíků.

Tamar se vrhla zpět, závěs spadl a ženy a děti se rozkřičely. Kajutou zaduněly kroky podobné hřmění, jak se vyděšení lidé pokoušeli uprchnout. Poblíž se někdo sháněl po přikrývkách a vyzýval ostatní pasažérky, aby oheň udusily.

Patience volala na Tamar. Sestřin hlas stoupal do závratných výšek – a pak už neříkal nic, protože se proměnil v hlasitý nářek, sestávající z nejčistší hrůzy a žalu.

Tamar zahlédla rudý záblesk, závěs u její palandy se proměnil v ohnivou clonu, do tváře ji udeřilo horko a zatlačilo ji zpátky do křivky lodního trupu.

Hoří mi závěs, blesklo jí otupělou myslí, a jako by se jí to netýkalo. Celá kajuta musí být v plamenech. Z tohohle se nedostanu. Takhle tedy skončí můj život. Takhle zemřu.

Pořád slyšela, jak Patience ječí. Rodiče ji volali jménem a sháněli se po přikrývkách, kterými by plameny uhasili.

„Tati,“ špitla Tamar.

Vtom na okamžik – jeden vyděšený úder jejího srdce – všechen zvuk zmizel, zbyl tu jen žár, útočící na ni ze všech stran, a oslnivé světlo ohně. Nic jiného nezůstalo, ani dech v jejím hrdle, ani strach, ani lítost v jejím srdci. Tamar se vznášela v tiché prázdnotě, sama, jen s plameny. Třeštila oči na sílící záři, která zastínila všechno ostatní – všechny myšlenky, všechny vzpomínky.

Hleděla do rudé tváře smrti a shledala, že se na ni dívá jakýsi muž.

Působil klidně a vyrovnaně, měl temné a něžné oči a krásné dlouhé vlasy, skoro až ženské, které mu splývaly tam, kde měla být ramena. Avšak jediná jeho část, která se jí zjevila uprostřed plamenů, byl jeho obličej, z nějž sálal bezmezný klid. Pohlédl na ni s takovou láskou, že ji její síla udeřila do prsou a přiměla vykřiknout v extázi a úžasu. Nikdy nepoznala věc tak čistou, jako byla tato láska, toto milosrdenství.

Na okamžik se domnívala, že má před sebou Edwarda, ale to bylo zcela nemožné, protože ten na rozdíl od ní zůstal v Londýně, a ona tohle město už nikdy nespatří.

Teď umřu, pomyslela si Tamar klidně.

Muž v plamenech se usmál. Nezemřeš.

Na to neměla odpověď. Mluvil tak přesvědčivě, tak sebevědomě, že to cítila i Tamar – příslib obnovy a spásy horké jako samotný oheň. A mnohem víc. Jeho hluboké tmavé oči jako by přetékaly láskou – příslibem lásky čekající někde daleko na západě, lásky daleko větší, než byla ta, kterou dosud poznala, větší než jakýkoliv cit, který doufala najít.

Poslední záchvěv strachu shořel na prach a všechny její pochybnosti se proměnily v popel.

Neboj se, chlácholil ji muž. Bezpečně se dostaneš do cíle.

V příštím okamžiku byl pryč.

Plameny také zmizely – spolu s žárem. Tamar pohltila tma, za pevně stisknutými víčky zůstala jen fialová ozvěna ohně. Rozkašlala se. Ohnula se v pase a namáhavě lapala po dechu, škrábalo ji v krku. Slyšela, jak se dáví a sípe. Někdo ji popadl za živůtek a strhl z lůžka. Uvědomila si, že stojí na nohou, kymácí se, třese se a svírají ji silné paže. Ten, kdo ji držel, s ní lehce zatřásl, a někdo jiný ji oplácával od hlavy až k patě a hledal, jestli nemá popáleniny.

„Je v pořádku,“ prohlásila maminka a její tichý hlas byl prodchnutý vděčností – a úžasem. „Díky Bohu vyvázla bez úhony.“

Tamar se rozhlédla kolem sebe. Knud Petersen stále zápolil s pokrývkou; doutnala a stoupaly z ní proužky kouře, a v jejích záhybech se drolily zbytky spáleného závěsu z Tamařiny palandy. Někdo narovnal kamna a uhasil hořící uhlíky, které se vysypaly z jejich břicha, takže na podlaze po nich zůstaly jen spálené stopy.

Když Tamar přestala kašlat, zeptala se: „Nikomu se nic nestalo?“

„Ne,“ odpověděl tatínek. „I když bych se vsadil, že kapitán ochutná jednu z Knudových pěstí.“

Tamar se mu vrhla kolem krku. „Ach, tatínku, tolik jsem se bála.“

Ale nebyla to pravda. Strach ji opustil v okamžiku, kdy se v plamenech objevil záhadný muž. Vzpomněla si na jeho tmavé, vědoucí oči a sebejistý úsměv.

Byla to vidina? uvažovala. Nebo sen?

„Chci jít nahoru na palubu,“ prohlásila.

„Nikam nepůjdeš,“ zasáhla matka. „Ne v téhle bouři. Ještě po takovém šoku chytíš smrt.“

„Potřebuje na čerstvý vzduch,“ zastala se jí Patience. „Bůh ví, že po takové porci vzrušení ho potřebujeme všichni. Dokázala bych mu zakroutit krkem – tomu opilci kapitánovi. Zabalíme ji ještě do jednoho šálu, mami, a já půjdu s ní. Když na ni dohlédnu, nic se jí nestane.“

Matka se podvolila a Patience odvlekla Tamar dlouhou chodbou na otevřenou palubu. Tamar se ještě celá chvěla, a tak klesla na první vhodné místo, které se jí naskytlo – velké kolo stočeného lana, vlhkého od vodní tříště. Patience seděla vedle ní a jednou rukou ji objímala kolem ramen, jako by se bála, že by se mohl zvednout vítr a odvát ji do moře. Jižní obloha zčernala a loď se kymácela v zuřících vlnách. Do tváře ji šlehala mlha rozfoukaná vichřicí. Zavřela oči, plnými doušky nasávala svěží vzduch hnaný větrem a olizovala si sůl ze rtů.

„Další bouřka,“ konstatovala unaveně Patience a z jejích slov zaznívala beznaděj.

„Na tom nezáleží.“ Tamar promluvila jako ze sna, její vlastní hlas zněl v uších vzdáleně, jako by její duch vzlétl a odpoutal se od přítomného utrpení. „Bezpečně přeplujeme oceán a staneme na americké půdě.“

Dlouho mlčely. Ozývalo se jen hvízdání větru v lanoví a výkřiky námořníků, kteří zápolili s ráhny a lany. Po chvíli Tamar otevřela oči a zjistila, že na ni sestra upřeně hledí, bledá a otřesená.

„Co to říkáš?“ zeptala se Patience. „Je ti opravdu dobře? Vypadáš… dojatě, Tamar. Možná jsem udělala chybu, že jsem tě sem přivedla. Měly bychom se vrátit do kajuty.“

„Je mi docela dobře – i když máma neměla úplnou pravdu. Mám sežehnuté vlasy.“ Zvedla zlatohnědou kadeř a přičichla k ní. „Příšerně smrdí.“

„Přes zápach zvratků si toho ani nevšimneš,“ namítla Patience. „Podle mě se ti dostalo malého požehnání.“

„Na té palandě se mi něco stalo.“

„To bych řekla.“

„Ne – poslouchej mě, Patience, prosím. Pokusím se ti to vysvětlit, i když si nejsem jistá, jestli to dokážu. Objevil se muž. Neznala jsem ho, a přesto mi připadal důvěrně známý.“

„Knud?“

„Kdepak, toho přece znám. Ten muž se na mě díval – jako by z toho ohně pohlížel až na samé dno mojí duše. Byl uvnitř těch plamenů, a přesto se zdálo, že je vůbec necítí.“

Patience mlčela, sledovala sestru s napjatým a ustrašeným výrazem.

„Řekl mi,“ pokračovala Tamar, „že se bezpečně dostaneme do cíle. Vím, že je to pravda. Cítím to až v kostech – asi i v duši. Stane se tak, Patience.“

Tamar pozorovala bouřková oblaka a hledala správnou odpověď na zoufalé dotazy své sestry. Obzor se zahalil do těžkého černého pláště a moře pod ním mělo chorobně fialový odstín, který jí připomínal pohmožděninu. Do vody sjel křivolaký blesk připomínající rozeklaný jazyk. Přestože se loď houpala a kolem stěžňů kvílel vítr, i když je bouře doháněla se vší zuřivostí a rychlostí Božího soudu, v jejím srdci přece nebyl strach.

„Všechno je to pravda,“ prohlásila nakonec. „Všechno, co jsme za sebou zanechali – naše postavení, Aston Rowant, i naše bratry, dokonce i Edwarda –, vše bylo součástí Božího záměru. Naše utrpení má svůj smysl a v Sionu na nás čeká odměna daleko lepší, než si kdokoliv z nás dokáže představit. Jen v sobě musíme vykřesat dost víry, abychom jí dosáhli.“

Patience se zamračila. „Teď mluvíš jako tatínek se všemi těmi jeho řečmi o Sionu. Myslela jsem, že nejsi přívrženkyní téhle církve.“

„Nebyla jsem,“ přiznala Tamar. „Ne doopravdy, a ne ve svém srdci. Ale teď už jsem. To, co jsem viděla v plamenech… Nemůžu si pomoct, ale věřím.“

V bystrých očích své sestry si všimla zklamání. Patience se chystala udělit jí pořádně kousavé kázání. Ale vyhubování se nedočkala. Patience pevně stiskla rty a obrátila tvář k moři. Ať už si o Tamařině proměnlivé víře myslela cokoliv, nechala si to pro sebe.

Po dlouhé odmlce Patience prohlásila: „Tvé skálopevné přesvědčení bych chtěla mít. Stačí, abych se podívala na ty mraky a opřel se do mě vítr. Jak tohle máme přežít?“

Tamar vzala sestru za ruku. „Ať už nás potká cokoliv, bude to mít svůj opodstatněný důvod. Nesmíme na to zapomínat.“

John J. Boyd proplul ještě čtyřmi bouřemi, než se dostal na dohled americkému pobřeží. Když chlapec v koši na nejvyšším stěžni vykřikl: „Země! Země na obzoru!“, Tamar a další ženy vylévaly poslední zbytky deště z několika starých sudů, což byla veškerá sladká voda, která ve škuneru zbyla.

Pospíchala k zábradlí. Ženy se rameny přitiskly jedna vedle druhé a mhouřily oči, aby zahlédly požehnané pobřeží. Z kajut vybíhali další pasažéři, aby se na vlastní oči přesvědčili, že cíl je na dosah. Za pár minut nebylo na palubě k hnutí, a když se na obzoru objevilo nezaměnitelné panorama namodralé pevniny, osádka lodi propukla v radostný jásot. Každý hlasitě velebil Nebesa a děkoval Bohu.

Jediná Tamar nevydala ani hlásku, protože údiv umlčel i její duši. Vidění v plamenech nebylo výplodem její fantazie. Utěšil ji a vedl jeden z Božích poslů – možná dokonce sám Jeho Syn. Intenzivní mystický prožitek zažehl žár v jejím srdci, který sílil, až ztrácela dech.

Oči se jí zamžily slzami a stékaly jí po tvářích do koutků úst. Kapaly jí z brady. Bylo to poprvé za dlouhou dobu těžkých životních zkoušek, kdy se rozplakala. Avšak k pláči ji přiměla zbožná úcta, nikoliv strach nebo zármutek.

Cítila, jak ji v pase objaly hubené paže. Otočila se a zjistila, že ji konejší Patience. Opřela se čelem o sestřino rameno a rozplakala se vděčností. Ramena se jí zvedala a tělo se třáslo, zatímco písně a modlitby oslavující vysvobození stoupaly vzhůru kolem plachet k jasnému nebi.

„Měla jsi pravdu,“ rozzářila se Patience. „Díky Bohu, Tamar, tvá vize byla pravdivá.“

2

Jane

Parrish Canyon, Utažské teritorium

Září 1855

Jane se krčila pod širokou vrbou v ústí rokle. Kaňon kolem ní byl plný barev a pohybu; zlatá a rudá barva podzimního listí splývaly v harmonickou šmouhu, rozčeřenou mírným větrem a podbarvenou chladným modrým kamenem stěny rokle, utápějící se ve stínu. V podrostu zapraskala větvička a Jane rychle naklonila hlavu, aby její postižené oko srovnalo krok se zdravým. Svět se dočasně vyjasnil. Na vzdálené straně cesty, vinoucí se roklí, stál jelen, dočista zkoprnělý překvapením, a natahoval k ní velké uši.

Jane se usmála. Zrak se jí opět rozostřil a svět se ztratil ve změti měkkých okrajů a splývajících barev. Jen tak tak rozeznávala jelena, jak si razí cestu křovím – změť štíhlých nohou a prohnutých ocasů, prodírající se beztvarým listím a stínem. Nemělo smysl unavovat oči tím, aby se soustředily na majestátní zvíře a se vzácnou jasnozřivostí sledovaly, jak odchází. Navzdory dvojitému vidění jí tvor s ladnými pohyby a noblesní chůzí připadal stejně hezký, jako kdyby ho viděla zřetelně. Zvykla si dívat se na svět tímto způsobem, vnímat jej jako zastřený a nevýrazný. Dalo by se říct, že Janiny oči trápily ostatní lidi mnohem víc než ji samotnou.

Pozdní zářijové ráno bylo plné ptačího zpěvu a ve vysušeném podrostu se hemžili drobní živočichové – rejsci a čipmankové, kteří s neutuchající energií spásali spadané listí, čehož využívali hadi, kteří je lovili. V celém Salt Lake Valley se každý živý tvor připravoval na nadcházející zimu. A nedalo se popřít, že zima brzy přijde. Jane ji každé ráno cítila ve vzduchu, ten ostrý příslib chladu vonící po kouři. Léto skončilo, o tom nebylo pochyb.

Její rodina dlouho putovala po rozpálené stezce z osady Winter Quarters, ležící daleko na východě na území Nebrasky, a teprve před několika týdny dorazila na břeh Velkého solného jezera. Teď budou odpočívat v podhůří vysoko nad údolím, nad samotným jezerem – rozlehlou mlhavou modří, která se táhla po dně údolí až ke vzdáleným horám, které se na dalekém obzoru zdají fialové a malé. Příští léto se vydají dál na západ, protože v Salt Lake Valley se kromě mormonů nikdo nezdržoval, a ani Jane a její rodina členy této církve nebyly.

Její rodinu na stezku přilákal zářivý příslib Kalifornie. Otec, farmář, který celý svůj život strávil ve Virginii, snil o zlatém pokladu – anebo, pokud se mu ho snad nepodaří nalézt, doufal, že zapustí kořeny v úrodných krajích podél pobřeží Tichého oceánu. Často hovořil o zakládání sadů, které budou plodit ovoce ještě dlouho poté, až on tady už nebude. Avšak smrt ho zastihla dřív, než stačil zasadit jediný strom. Putovali pouhé tři týdny – sotva vyjeli z Virginie –, když spadl z koně. Zlomil si vaz, a bylo to. S matkou ho pohřbily pod borovicí u silnice a pokračovaly v cestě. Musely si pospíšit a dohnat výpravu, která už byla daleko před nimi. Je zdrželo kopání hrobu a pláč.

Jane tehdy bylo teprve devět let. Přesto se její matce podařilo bezpečně dopravit obě své malé dcery do Winter Quarters – do míst, kde se scházeli mormonští poutníci, aby si odpočinuli a doplnili zásoby. Tam si matka zabrala nedávno opuštěný srub a usadila se v něm, aby mohla konečně oplakat manželovu smrt.

Následoval rok slz a zoufalství a Jane skoro nezbýval čas na nic jiného než na práci. Starala se o dům a pečovala o svou mladší sestru Sarah Ann. Dohlížela, aby se matka zotavila ze zármutku alespoň natolik, aby snědla jídlo, které Jane uvařila, a dokonce za srubem založila malou zahrádku, jakmile jí došlo, že matka má v úmyslu ve Winter Quarters hodně dlouho zůstat.

Kvůli náročné péči o domácnost nezbýval Jane čas trápit se pro svou osamělost anebo si všímat zvědavého šepotu a pohledů dětí, které potkávala. Nepotřebovala přátele, neměla ráda nikoho ve svém věku – kromě Sarah Ann. Sestřička byla jedinou duší na celém světě, která si nikdy nevšimla Janina šilhavého oka, nikdy jí nevymýšlela hanlivé přezdívky ani se při pohledu na ni nesmála. Dřina kolem chaty se stala Janiným útočištěm a chránila ji před matčiným smutkem stejně jako před jejím vlastním.

Ve Winter Quarters mohly být dodnes, kdyby se matka neseznámila s Elijahem Shawem, tesařem z Kentucky, který se také ocitl v mormonské vesnici proti své vůli, když jeho cestu do Kalifornie přerušilo těžké zranění na noze.

Matka a Elijah našli vzájemnou útěchu ve společnosti toho druhého, protože ani jeden se nehlásil k mormonům, a přesto k nim byli zvláštním způsobem připoutaní. Když bylo Jane dvanáct, stal se Elijah jejím otčímem, a o rok později dostala nového bratříčka, malého Williama, který po otci zdědil tmavé kudrnaté vlasy.

Druhé manželství a maličké dítě vrátily matce část kuráže, a tak se na jaře roku 1855 rozhodli znovu vydat na cestu. Jane ani Sarah Ann neplakaly, když opouštěly Winter Quarters. Bylo to stísněné místo plné bláta, kde se obyvatelé střídali jako roční období, jak na západ přijížděly nové a nové karavany a z východu se valily další vlny přistěhovalců. Jane už dávno začala mít pocit, že její rodina je jediná jistá věc na celém Božím světě. Pokud jsou matka a Elijah ochotní pokračovat v putování do Kalifornie, potom s potěšením ukáže mormonské vesnici záda.

Kdyby věděla, jaký zničující dopad bude mít cesta na matku a malou sestru, zapřela by se nohama v blátě Nebrasky a nehnula by se ze dveří starého srubu ani na krok. Trvala by na tom, aby ve Winter Quarters zůstali další rok nebo dva nebo deset – dokud by se maminka po narození malého Williama úplně nezotavila. Jane nedokázala říct, jestli to bylo samotným porodem nebo kojením, ale během dlouhé cesty vozem do Salt Lake Valley něco vysálo z matky životní sílu.

A co bylo ještě horší, Sarah Ann zeslábla také. Sestřičku odjakživa trápily záchvaty kašle a dušnost, a mívala období, kdy ji i ty nejjednodušší úkony spolehlivě připravily o všechnu energii. Na svůj věk byla malá a křehká – ačkoliv dovršila dvanáctý rok, působila dojmem mnohem mladšího dítěte. Dávno předtím než dorazili k Velkému solnému jezeru, začala se Jane o matku a sestru ve dne v noci strachovat.

Dlouhý odpočinek nám všem jedině prospěje, řekla si a nebylo to poprvé. Budeme mít tři roční období na to, abychom nabrali síly, a příští léto se vydáme do Kalifornie. Je to tak prosté.

A než přijde léto, bude Jane pracovat stejně tvrdě jako dosud, o všechno se postará, aby ušetřila Sarah Ann, bude vařit a uklízet, aby matka nemusela myslet na nic jiného než na péči o bratříčka. Jane je dost silná, aby všechno tohle unesla. Vždycky byla houževnatá jako nevyčiněná kůže a desetkrát užitečnější, jak s oblibou říkával její nevlastní otec.

Nespouštěla oči z úzké nerovné cesty, která se táhla mezi strmými stěnami pohoří Wasatch vzhůru do bledě zelené jizvy Parrish Canyonu. Během těch tří týdnů od chvíle, kdy Elijah s pomocí několika mormonů z nedalekého městečka postavil jejich nevelký srub poblíž ústí kaňonu, se Jane seznámila s příchody a odchody lidí, kteří žili dál v podhůří. Dnes se v Centerville, městě na břehu jezera, konal trh. Každou chvíli se kolem začnou valit vozy osadníků s nákladem podzimní zeleniny a dalšího zboží na prodej. Když zaslechla vzdálený rachot kol, vyškrábala se na nohy a znovu naklonila hlavu, aby si srovnala oči. Mezi zakrslými duby a vrbami kodrcal velký valník tažený tlustým šimlem.

Jane přistoupila ke kraji cesty, kde ji vozka nemohl přehlédnout. K hrudi si tiskla náruč starých hadrových pytlů, které s matkou našily ze zbytků látek vyžebraných ve Winter Quarters. Nedalo se s nimi moc obchodovat, ale byly vším, co Jane měla, co mělo nějakou hodnotu a bylo k užitku. Na svahu vedle nového rodinného srubu si založila malou zahrádku, ale tuříny a pastináky teprve začínaly rašit. Do listopadu nebudou k ničemu a Jane potřebuje zeleninu hned. Bylo jí jedno, jestli muž na kozlíku je mormon, katolík, nebo mohamedán. Kdyby ty ošuntělé staré pytle vyměnil za nějakou svou zeleninu, pěla by chválu na jakoukoliv verzi Boha, které ten muž dává přednost.

Kočí přitáhl koni opratě. „Zdravím, slečno. Doufám, že ses neztratila.“

„Ne, pane.“ Mírně odvrátila tvář v naději, že si nevšimne jejího šilhavého oka. „Bydlím hned tady, v ústí kaňonu. To je náš dům – tamhle.“

„Ty jsi holčička Elijaha Shawa.“

Jane se neobtěžovala ho opravit. „Chtěla jsem se zeptat, jestli byste nevyměnil nějakou zeleninu, pane. My… se dnes na trh nedostaneme, ale strašně potřebujeme nějakou kořenovou zeleninu nebo zelí, nebo… nebo něco jiného, co není maso a suchary.“

Už z pouhého pomyšlení na zelí se celá roztřásla. Poslední dobou se cítila slabá a k ničemu, neschopná dostát svým povinnostem, ačkoliv dřív je s přehledem zvládala. Ale požadavky na domácnost, péči o dítě a o zahradu zatěžovaly její mladá bedra s postupujícím podzimem stále tíživěji. Po čerstvém zeleninovém jídle toužila tak intenzivně, až se jí při představě tuřínu nebo hrsti hořčičných listů točila hlava.

Matka a Sarah Ann potřebovaly něco výživného ještě zoufaleji. Maminku hodně trápil žaludek a občas v sobě nedokázala udržet jídlo, které Jane uvařila. Vyschlo jí i mléko – ale díky Bohu, William si vystačil s ovesnou kaší. Dítě příliš neprospívalo, ale Jane ho držela při životě docela šikovně. Elijah se ráno zmínil, že sejde do údolí a přidá se k partě mormonských zedníků. Místo platu si chtěl říct o rozdojenou kozu. Koza s plným vemenem by Jane ulehčila od starostí.

Vozka se na ni přísně podíval.

Zvedla sešívané pytle, aby viděl, jak jsou velké a dobře udělané. „Tyhle vaky mám na výměnu. Jsou velmi odolné. Hodně se do nich vejde. Používali jsme je po celou cestu z Winter Quarters.“

„Ale no tak, slečno… Ty pytle si schovej. Přece tě nepřipravím o všechno, co vám na tomhle světě zbylo.“

Do tváří se jí vehnala krev. Copak je na ní její zoufalství tak vidět? Matka by se styděla, kdyby věděla, že sousedé na její rodinu pohlížejí s lítostí.

„Mám tady nějakou mrkev,“ pokračoval kočí, „a pár jablek. Nandej si do zástěry, co uneseš. Ale na oplátku si nic nevezmu – a nechci o tom ani slyšet. Jaký bych to byl křesťan?“

Jane zahodila pytle a zvedla zástěru. Muž jí do ní nasypal mrkev, červená jablíčka a přihodil několik cibulí. Dokonce navrch přidal velkou hlávku zelí. Jane tu tíhu málem neudržela, protože se jí stále třásly ruce – buď hladem, nebo vzrušením. Ale podařilo se jí vzácný dar nepoztrácet.

„Děkuju,“ vydechla vděčně. „Mockrát vám děkuju.“

Muž se dotkl krempy klobouku. „To nestojí za řeč.“ Znovu zvedl otěže, pak zaváhal a podíval se ze svahu směrem k Centerville. „Mohla bys… ehm… mohla bys vyhledat paní Ricksovou dole ve vesnici, kdybys tam náhodou měla cestu. Tabithu Ricksovou. Je to opravdu dobrá léčitelka, jiného doktora tak daleko od Salt Lake City nemáme. S bylinkami a podobnými věcmi to umí. Paní Ricksová ti může poradit, co jedlého se dá nasbírat přímo tady, v kaňonu – teda kdybys někdy měla chuť vyrazit sbírat.“

Jane ustoupila stranou, aby muž mohl pokračovat v cestě, a pak spěchala domů se svými poklady.

Když uložila zeleninu v nejchladnějším koutě domu, nakrájela trochu mrkve, přidala pár listů zelí a zamíchala je do polévky, kterou nechala vařit v kotlíku postaveném v krbu. Do polévky se nedalo dát nic kromě kostí tetřívka, kterého Elijah ulovil o den dřív. Sarah Ann seděla na posteli, kde s Jane nocovaly, a zpívala maličkému Williamovi, zatímco matka spala na vlastní posteli u protější stěny.

Jane spěchala zpátky do kaňonu pro pytle, které upustila – bůhví, kdy se jí zase budou hodit –, a pak se posadila na prázdnou bednu vedle ohně a pustila se do šití, jak s rozmazaným viděním nejlépe uměla. Sledovala, jak světlo v prasklinách okenic přechází z ranní světlé modři do odpoledního zlatavého odstínu. Polévka teď voněla sytostí a zdravím, mrkev se mísila se zbytky masa na kostech tetřívka. Když se matka začala vrtět a mumlat, Jane odložila práci a nabrala z kotlíku trochu vývaru do misky. Dávala si pozor, aby v ní bylo pár pěkných kousků mrkve a zelí.

„Proboha.“ Matka se zvedla na roztřesených pažích a opřela se o čelo postele. „Co to vaříš? Voní to báječně.“

„Jenom polévku ze zbytků tetřívka, kterého jsme měli včera.“

Jane jí nabídla misku, ale když viděla, jak je maminka slabá, rozmyslela si to a raději jí misku přidržela. Opatrně ji naklonila, zatímco matka usrkávala z okraje.

„Jak se dnes cítíš?“ zeptala se Jane.

„Myslím, že lépe. Mám hlad, a to je změna.“

Upíjela vývar a Jane se snažila nevrtět. Skutečnost, že se matce vrátila chuť k jídlu, byla povzbudivá. Většinou ji Jane musela přemlouvat, aby snědla pár ubohých drobků. Ale kruhy kolem očí jí den ode dne tmavly a v obličeji byla znepokojivě hubená. Najednou její rysy působily nezvykle ostře. Ať už ji trápila jakákoliv nemoc, dávala o sobě vědět a dožadovala se pozornosti: Jsem tady. Nemůžeš předstírat, že mě nevidíš.

Jane u ní zůstala chvíli sedět a povídala si s ní, tu a tam zvedla misku, aby matce vnutila ještě trochu vývaru. Sarah Ann přinesla miminko a obě mladší děti se přitulily k mamince. William usnul v ohbí její paže, zatímco Sarah Ann jí položila hlavu na rameno. Maminka jim vyprávěla příběhy ze svého dětství ve Virginii – stejné historky Jane slyšela už stokrát, ale teď je poslouchala s palčivou tísní na hrudi. Klid, panující uvnitř srubu, Jane konejšil, ale zároveň ji děsil. Matka dnes vypadala lítostivě a podivně duchem vzdálená. Jane měla skoro pocit, jako by se loučila.

Odpoledne pokročilo, přišel Elijah, oklepal si boty a oprášil si piliny z rukávů. Nakonec našel práci u jedné ze stavebních firem. Žena ho pozdravila a on se k ní otočil s otevřenou pusou, jako by chtěl promluvit, ale když uviděl její tvář – když ji spatřil s dětmi kolem –, neřekl nic.

Ve vzduchu viselo napětí nevyřčených slov. Posléze se Jane zeptala: „Přivedl jsi kozu pro Williama?“

Elijah zamrkal. Podíval se na Jane, jako by ho překvapilo, že promluvila. Pak se znovu zahleděl na manželku, beze slova se otočil a odešel ze srubu.

„Nech ho jít,“ nabádala ji slabým hlasem maminka. „Nech ho o samotě s jeho myšlenkami.“

Jane neměla v úmyslu nechat otčíma jeho myšlenkám. Teď více než kdy předtím cítila naléhavost jejich situace – blížila se zima, spíž zela prázdnotou a měli jen malou naději, že seženou další jídlo. Vyskočila z postele a následovala Elijaha do měděného večerního světla.

Ušel několik metrů ze svahu. Za zády mu stál srub a velká nehybná stěna hor. A taky Jane a její matka. Díval se přes úzký proužek údolí na městečko, nad nímž se začínaly vznášet stuhy kouře, a oslnivou hladinu jezera. Voda se pod bezmračnou oblohou zdála modřejší než chrpy a navazovaly na ni pásy světle fialové, značící solné pánve, kde nic neporoste.

Jane k němu doklopýtala a zůstala stát několik kroků od něj. Musel slyšet, jak se k němu blíží, ale neotočil se. „Elijahu,“ oslovila ho. „Sehnal jsi Williamovi kozu, nebo ne?“

Ramena se zvedla a zase poklesla – buď to byl hluboký nádech, nebo vzlyk. Jane se k němu přiblížila o krok blíž a užasla, že dospělý muž se sníží k tomu, aby plakal.

„Elijahu?“

Otočil se a podíval se přímo na Jane. Nasadil tvrdý výraz, oči měl zahořklé. Jane sebou trhla a srdce jí v hrudi bolestivě poskočilo. Takového jej neznala – rozzlobeného, ublíženého, připraveného se po druhém ohnat.

„Umírá,“ řekl.

Ta slova zasáhla Jane jako rána pěstí. Zapotácela se a chytila se za břicho. Elijah odešel – ale ne ke srubu, ani dolů k osadě, ale k silnici vedoucí do temného ústí kaňonu.

Sledovala ho, dokud se jí neztratil v podrostu a šikmých stínech. Zdálo se, že není schopná pohybu, nedokáže myslet, dočista ochromená sluncem pražícím jí do zad a pohledem na stíny hemžící se mezi stěnami kaňonu – nepokojné listy vrb a šalvěje se ustavičně pohybovaly a tam, kde před chvílí stál její nevlastní otec, zbyly jen skvrny světla a tmy. To nemůže být pravda. Matka umírá? Určitě se neplahočila tak daleko jenom proto, aby zemřela na cestě stejně jako Janin otec.

Přece musí být něco, co můžu udělat.

Vždycky se najde něco, nějaká práce, která zaměstná její ruce a hlavu.

Co říkal ten muž ve voze o lékaři ve vesnici?

Paní Ricksová. Tabitha Ricksová. Půjdu ji najít. Vyléčí to, co maminku trápí.

Matce ani Sarah Ann neřekla, kam jde. Ani nečekala, až se Elijah vrátí. Přinesla si z kůlny uzdečku, natáhla ji na hlavu paličaté muly a vyšplhala na ohradu, aby mohla přehodit nohu přes zvířecí hřbet. Krátce nato vyrazila s vyhrnutými sukněmi do Centerville a odpolední slunce ji pálilo do obnažených bílých kolen.

Cesta trvala skoro hodinu. Než dorazila do cíle, trh skončil; farmáři, kteří přijeli z dalekých končin, nakládali neprodané zboží a chystali se odjet domů dřív, než se setmí. Muže, který jí ráno věnoval mrkev a jablka, nikde neviděla, ale volala na každého, koho míjela:

„Promiňte, pane. Promiňte, madam. Kde najdu Tabithu Ricksovou?“

„Nevíte, kde bych našla paní Ricksovou?“ zeptala se.

„Právě s ní mluvíš.“

„Já – já potřebuji doktora,“ vykoktala Jane.

„Obávám se, že ti budu muset stačit.“

„Neomdlévej,“ nabádala ji Tabitha.

„Ani se nechystám.“