Přeložila Michaela Melišíková

OVERKILL

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. And P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English OVERKILL

Copyright © 2022 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central Publishing,a division of Hachette Book Group, Inc.

Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-242-9872-6

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Epilog

O autorce

Prolog

%

Párty byla v plném proudu.

Rozjížděla se pozvolna zhruba od desáté hodiny. Kolem půlnoci se vlivem alkoholu, omamných látek a chlípnosti zábava značně zvrhla.

V časných ranních hodinách už byla veškerá civilizovanost tatam. Většina hostů byla vysvlečená. Všichni ztratili zábrany. Z reproduktorů diskrétně umístěných po celém honosném domě se vyhrávalo jak na lesy, takže se zdálo, že se ta kakofonie line snad ze samotných zdí. Hudba burácela jinak spořádanou buckheadskou čtvrtí. Okrsek atlantské policie měl už několik hodin plné ruce práce s přijímáním stížností na rušení nočního klidu.

Pořadatel divokého mejdanu pozvánkami nešetřil. Většina hostů, kteří zaplnili jeho dům, byli úplně cizí lidé, včetně jedné mladé ženy, která mu nabídla své stehno jako podložku na šňupání kokainu.

Už nějakou dobu se oba rozvalovali na pohovce v relativně soukromém koutku a dělili se nejen o sáček s bílým práškem, ale i o láhev vodky. Ta byla zdrojem četných sexistických narážek.

Možná mu žena řekla své jméno, ale byl příliš zfetovaný, než aby si ho zapamatoval. Když se jí zeptal, čím se živí, odpověděla mu: „Tímhle.“

„Tímhle?“

„Chodím se bavit.“

Perfektní. Přišla se bavit, a to byla shodou okolností jeho specialita.

Byla to kráska. Měla tmavé oči, lemované výraznými linkami jako Kleopatra. Vlasy černé a lesklé, dokonale rovné a dlouhé tak, že jí sahaly skoro až k sexy zadku. Nad hlubokým, volným výstřihem jejích jinak upnutých šatů se rýsovaly obliny nádherných ňader. Zlatá, třpytivá látka byla tak jemná, že jí přes ni prosvítaly bradavky.

Když jí šaty pochválil, řekla mu, že si je vzala i na „červený koberec“, ale on nevěděl, který červený koberec tím myslí. Ostatně, bylo mu to jedno. Zatímco sjížděl zbývající lajnu kokainu, užíval si ze svého výhodného místa neomezený pohled pod krátkou sukni.

Ta žena měla dobrodružného ducha a cudností netr-pěla.

Zhluboka se nadechl, posadil se, zaklonil hlavu a na vrcholu vzrušení vykřikl ke stropu nějakou obscénnost.

Zachichotala se a napila se z láhve vodky, zatímco mu bosou nohou klouzala po stehně a zastavila se jen kousek od jeho rozkroku. „Když jsi byl tam dole, užil sis výhled?“

„Co bys řekla?“ Zakřenil se. „Jsem zlobivej kluk.“

„Zlobiví kluci jsou přesně moje parketa.“

„Fakt?“

Povytáhla své dokonale tvarované obočí.

Zasmál se. „Tak to se ti budeme líbit.“

Ohlédl se po svých dvou nejlepších přátelích a spatřil je na druhé straně místnosti u rautu, který vypadal, jako by ho vyplenila vlčí smečka. Na salátu, kde předtím ležely chlazené krevety, pospávala schoulená nahá dívka. Kamarádi její tělo obkládali zbylými plátků citrusů.

„Pojď se mnou,“ řekl a vzal Kleopatru za ruku.

Nechtělo se jí. Opřela se do polštářů na pohovce, zvedla koleno, pohupovala s ním sem a tam a kňourala: „Proč nezůstaneme tady?“

„Je tu moc lidí.“ Vytáhl ji na nohy, a sotva se k němu vyhoupla, objal ji kolem pasu.

Zatímco mířili ke stolu s jídlem, ohlédla se přes rameno. „Nechala jsem tam sandály.“

„To nevadí. Chci tě seznámit s kámošema.“ Došli ke stolu a on řekl: „Kluci, jdeme si nahoru užít trochu dospělácký zábavy. Kdo si to chce udělat hezký s náma?“ Zasmál se.

Oba si Kleopatru měřili skelným zrakem. Vysoký blonďák s ospalým úsměvem, který ženy považovaly za neodolatelný, ze sebe vysoukal: „Jasně.“

Druhý se podíval na dívku spící mezi salátem. „A co s ní?“

„Pro tu si můžeš zajít pak,“ mínil hostitel. „Jestli teda ještě budeš mít energii.“

„Nebudeš,“ zavrněla Kleopatra a konečky prstů mu pochodovala nahoru po rukávu. „Já vydržím klidně celou noc.“

„To je moje holka,“ reagoval pohledný blonďák.

Podívala se na něj tak jako většina žen – jako by ho chtěla celého olízat. „Pořádně si to užijeme.“

Hostitel pocítil záchvěv žárlivosti, ale další lajna kokainu a hlt vodky to spraví. To jeho si bude Kleopatra z dnešního večera pamatovat, a ne jeho neodolatelného kumpána.

„Nechal jsem koks támhle na stole. Dojdi pro něj a vezmi jí sandály,“ nařídil třetímu muži. „Pojedeme výtahem. Lézt nahoru po schodech asi nebude nejlepší nápad.“

Kokain a zlaté sandály byly nalezeny. Čtveřice se prodírala mezi ostatními hosty, kteří už byli v bezvědomí nebo se oddávali všelijakému hýření.

Výtah se nacházel pod širokým schodištěm a sloužil k soukromým účelům majitele domu. Byl dokonale a neviditelně zabudován do obložení. Nepříliš velký. Aby se do něj všichni čtyři vešli, muselo se Kleopatřino vnadné tělo vklínit mezi hostitele a blonďáka. Třetí muž je navíc všechny objal.

Cesta do druhého podlaží netrvala dlouho. Vyklopýtali z výtahu a potáceli se širokou chodbou do ložnice. Hostitel vešel dovnitř jako první, pak se hluboce uklonil a širokým máchnutím paže jim všem pokynul, aby vstoupili. Zavřel dveře a zamkl je.

Otočil Kleopatru čelem k sobě a s úsměvem prohodil: „Naše hry mají jenom jedno pravidlo. Rozhoduju tady já.“

Stáhla si z ramen tenká ramínka šatů a nechala je sklouznout po těle na zem. Nahá pak přešla po místnosti a lehla si na postel s rukama nataženýma nad hlavou. „Tak do toho.“

Kapitola první

%

Zatímco Zach Bridger seděl na baru u bazénu na Kajmanských ostrovech, popíjel chlazené pivo, poslouchal písničku Jimmyho Buffetta „Cheeseburger in Paradise“ a relaxoval, převrátil se mu život vzhůru nohama.

Bylo teprve půl deváté ráno, ale děvče, s kterým tenhle týden chodil, si chtělo vybrat ideální místo na opalování, a tak ho vytáhlo z postele dřív. Ostatní hosté přepychového resortu měli zřejmě stejný nápad. V restauraci pod širým nebem se u snídaňového rautu tvořila fronta a v samotném baru to rovněž pořádně žilo.

„Není to vaše bejvalka?“

Zach, kochající se do té doby pohledem na řadu nakrémovaných ženských těl okolo bazénu, se otočil k barmanovi, který kývl kozí bradkou směrem k televizi. V pravém horním rohu obrazovky za ramenem moderátorky se skvěla fotka Rebeky.

V odpověď na barmanovu otázku i fotografii Zach jen cosi lhostejně zavrčel. Slovo „manželka“ v souvislosti se ženou, která okouzlujícíma trnkovýma očima zírala z obrazovky, mu nějak nešlo přes ústa. Nechápal, jak jí kdy mohl slíbit věčnou lásku, úctu a věrnost. Ani jeden z nich ten slib nedodržel. Obdaroval však Rebeku pekelně velkým množstvím svých pozemských statků.

„Nejlepší období mýho života bylo těch pět let po rozvodu.“

„Chápu.“ Barman se na něj loajálně zazubil. „Od toho mýho už uplynuly tři.“ Natáhl se pro Zachův plastový kelímek a dočepoval mu z pípy. Pak se podíval přes rameno na televizi, na které se objevila další fotografie Rebeky. „V poslední době se stýká s jedním hokejistou. S jedním z těch, co mají ve jméně ypsilon.“

„Toho chudáka byste měl politovat,“ mínil Zach.

Barman se zasmál. „Stejně se už asi rozešli.“

„Já to nesleduju.“

Zach neviděl Rebeku naživo od chvíle, kdy naštvaně utekla od rozvodového stání. Odešla hlavním vchodem, aby zapózovala paparazziům, kteří tam čekali, zatímco jeho právník ho propašoval ven zadem, aby se jim vyhnuli.

Občas ji náhodou zahlédl v některém z těch hyperaktivních pořadů zabývajících se životem celebrit. Zpravidla se tam objevovala jako skvostný doplněk nějakého chlápka, který právě frčel na sociálních sítích.

Barman utřel rozlitou tekutinu. „Zřejmě jste v ní vzbudil touhu po atletických výkonech.“ Zach mu souhlasně pokynul čerstvě dolitým pivem.

„Když k nám přijedou celebrity, máme se k nim chovat neutrálně, víte. Nedělat z toho velkou vědu. Ale musím říct, že jsem váš velký fanda.“

„Máte propisku?“

„Jo, jasně.“ Barman vyndal kuličkové pero. Zach vytáhl z držáku na baru ubrousek a načmáral na něj svůj autogram.

Barman obratně strčil podepsaný ubrousek do kapsy. „Díky, chlape.“

„V pohodě.“

Zach už zvedal kelímek piva k ústům, když vtom si všiml, že se obraz v televizi změnil. Nyní se vysílalo živě buď z dronu, nebo z helikoptéry, která kroužila nad něčím, co vypadalo jako rozlehlý soukromý pozemek, momentálně obklopený policejními auty a vozidly záchranné služby. Rebečino jméno se stále objevovalo ve zprávě, která běžela ve spodní části obrazovky.

Zach odložil pivo a posunul si sluneční brýle na temeno hlavy. „Zesilte to, prosím.“

Barman poslechl a zvýšil hlasitost natolik, aby bylo moderátorku slyšet i přes skladbu „Good Vibrations“.

Z televize se ozvalo: „Úřady nám sdělily, že volání na linku devět jedna jedna přišlo dnes ráno, osm minut po třetí hodině, ale volajícího se zatím nepodařilo identifikovat.“

Zach s barmanem si vyměnili pohled. Zach vstal ze židle a přesunul se za bar, odkud lépe viděl a slyšel.

„První složky záchranného systému dorazily do sídla Clarkeových do třinácti minut od přijetí hovoru. Rebeka Prattová byla nalezena v ložnici pro hosty v horním patře. Nemáme dosud žádné podrobnosti, nicméně nám bylo sděleno, že dotyčná nereaguje na podněty. Byla převezena do Emory University Hospital, ale o příčině ani vážnosti jejího stavu zatím nejsou žádné informace.

Vyšetřovatelé jsou na místě činu a vyslýchají všechny účastníky večírku v honosné rezidenci. Odhaduje se, že na místě se nacházelo čtyřicet až šedesát hostů. Policie uvádí, že v různých místnostech sídla byly nalezeny nelegální drogy a s nimi související příslušenství. Cizí zavinění nebylo vyloučeno.

Rebecca Prattová se často objevuje na červených kobercích po boku významných osobností. Od hořkého rozvodu s nejlepším rozehrávačem Super Bowlu Zachem Bridgerem v roce 2017 zůstala nezadaná. Jejího exmanžela se nám zatím nepodařilo kontaktovat. O vývoji této mimořádné události vás budeme informovat. Nyní se zaměříme na politický rozruch, vyvolaný ve Washingtonu kvůli komentářům, které pronesl…“

Zach si vzal od barmana ovladač a vypnul zvuk. Beach Boys vystřídala skladba Lionela Richieho „All Night Long“, ovšem všechny okolní aktivity a hovory ustaly.

Zach si uvědomil, že všichni v bezprostřední blízkosti k němu obrátili pozornost.

Vyšel zpoza baru, nasadil si sluneční brýle a snažil se vyhnout přímému očnímu kontaktu. Za krátkým, leč bouřlivým manželstvím se on ani Rebeka už neohlíželi. Všechny ostatní to ale zjevně pořád zajímalo.

Ona se vrátila k dívčímu příjmení, nicméně jejich jména byla i nadále spojována a jen zřídkakdy se média o jednom z nich zmínila, aniž by zároveň nepadla zmínka o tom druhém, ať už se jim to líbilo, nebo ne. Jemu se to tedy rozhodně nelíbilo. Vlastně to k smrti nenáviděl, protože z její současné pověsti mu bylo akorát trapně. Jenže to byla cena za slávu.

I když se musel hodně přemáhat, aby vůči exmanželce cítil něco jiného než lhostejnost, nikdy by jí nepřál nic zlého. „Nereaguje na podněty“ neznělo vůbec dobře. Odšoural se zpátky k bazénu a snažil se rozpomenout, kde nechal svou momentální přítelkyni – respektive vůbec si vybavit její jméno.

Nakonec ji spatřil, jak si povídá se štíhlým, holohlavým chlápkem, zřejmě Evropanem, ve sportovních plavkách. Napůl se opíral o vedlejší lehátko, které Zach před necelými dvaceti minutami opustil.

Když se proplétal kolem ostatních opalujících se hostů, zazvonil mu mobil. Často si ho dobírali, že ho nikdy neodkládá. Byl jako jeho prodloužená ruka.

Rozpoznal atlantskou předvolbu a usoudil, že jde o novináře, který z někoho vymámil jeho číslo. Pravděpodobně po něm chtěli nějaké informace o Rebece a o tom, co bude určitě hlavní zprávou dnešního dne.

V duchu si připravoval něco vhodného, co by mohl říct, něco, proti čemu by nikdo nemohl nic namítat, co by vyjadřovalo zájem, ale zároveň rezervovanost. Přejel palcem po displeji.

„Tady Zach.“

Během následujících třiceti vteřin si přál, aby hovor nikdy nepřijal.

Cesta od hotelového bazénu na ostrově Grand Cayman do nemocnice v Atlantě mu trvala téměř dvanáct hodin.

Z toho, že tam zanechal svou aktuální přítelkyni, neměl vůbec špatný pocit: zdálo se totiž, že si s Evropanem rozumí. Řekl jí, ať si užije zbytek pobytu a ať vše nechá naúčtovat na jeho kreditní kartu, kterou měl hotel v evidenci. Recepčnímu dal tři sta dolarů, aby mu zajistil místo v příštím letu do Států a objednal dopravu na letiště i z něj.

Na letišti v Atlantě na něj čekal nenápadný černý sedan. Řidič, který už věděl, u jakého pavilonu v areálu nemocnice má Zacha vysadit, po obligátním pozdravu vycítil, že jeho pasažér nemá chuť si během jízdy povídat.

Zach se připravoval na chaos, ale až takový zmatek nečekal. Jeho příjezdem se vše ještě mnohem víc zintenzivnilo. Jakmile ho zahlédli vystupovat z auta, dav novinářů čekající před hlavním vchodem se na něj vrhl s razancí přílivové vlny, nebo spíš hejna žraloků, kteří ucítili čerstvou krev.

„Pane Zachu, kdy jste se to dozvěděl?“

„Bylo to předávkování drogami?“

„Byla v depresi z nedávného rozchodu s…“

Reportérka vykřikla jméno, které znělo cizokrajně. Zach sklonil hlavu a na příval otázek se ani nenamáhal říct „bez komentáře“. Prodíral se mezi reportéry a kameramany, dokud přes skleněné vstupní dveře nezahlédl Binga.

Ned Bingham alias Bing ho trénoval v Clemsonu. Pouto, které tam mezi nimi vzniklo, se ještě upevnilo, když se Zach stal profesionálním hráčem. Bing už byl teď sice v důchodu, ale kdykoli se něco semlelo, byl mu po ruce.

Zach viděl, jak Bing něco vyštěkl na uniformované muže hlídkující u dveří. Policisté stejně jako většina lidí, jimž Bing něco poručil, ihned poslechli. Otevřeli Zachovi dveře, on se protáhl dovnitř a zklamaný, ale o to více běsnící dav novinářů nechal venku.

Fakt, že se v nemocnici objevil, dodal příběhu značnou pikantnost a katapultoval ho přímo do stratosféry senzací. Za normálních okolností bral Zach nenasytnou touhu médií po rozruchu s nadhledem. Tahle situace však byla mimořádná a jemu se ten zásah nejen do jeho soukromí, ale i do soukromí Rebeky a jejích rodičů nesmírně příčil.

Poděkoval policistům, kteří ho vpustili dovnitř, a zamířil ke svému příteli a mentorovi. „Na tebe je vždycky fajn pohled, Bingu.“

„Zato na tebe ne. Vypadáš děsně.“

„Tak se i cítím. Volali mi z nemocnice, že se sem musím co nejdřív dostavit.“

Bing zasmušile přikývl. „Čtvrtý patro.“

Pokynul Zachovi směrem k výtahům. Zatímco kráčeli přes halu, Zach si uvědomil, že ho lidé bezostyšně zabírají mobilními telefony. Každý pohyb, každý výraz, cokoli, co řekne nebo udělá, bude během několika vteřin obíhat v kyberprostoru.

Do výtahu nastoupil jen on s Bingem. Když se dveře zavřely, řekl mu: „Díky, žes přišel.“

Bing se zamračil, i když vzhledem k tomu, jak drsný a vrásčitý měl obličej, nebylo snadné poznat, jak se vlastně tváří.

„Přece jsem ti psal, že přijedu.“

„Já tu esemesku viděl, jenže telefon mi pořád zvonil, tak jsem ho přestal sledovat. Jsem zatraceně rád, že jsi tady.“

„Jsi v hajzlu. Kde jinde bych měl bejt?“

Jeho obvyklá nevrlost Zacha uklidňovala. „Víš, co se stalo?“

Bing zavrtěl hlavou. „Buď to ještě nikdo neví, nebo to nechtějí říct.“

„Kdo je Clarke?“

„Eban, Sidův syn. Velký zvíře. Mega boháč na seznamu podle všech měřítek. To Eban byl s Rebekou v ložnici, když ztratila vědomí.“

„Ve zprávách říkali, že nereaguje na podněty.“

Bing po něm střelil ponurým pohledem. „Zatímco jsem na tebe čekal, přiměl jsem ty policajty, co hlídají dveře, aby něco řekli. Pár z nich mluvilo se záchranářema, co ji přivezli. Srdce jí prej pořád tluče.“

Zach mlčky s hrůzou čekal, co dalšího se dozví.

Bing si povzdechl. „Ale jinak jim připadalo, že tam nahoře už nefunguje vůbec nic.“

Zach si zakryl rukou ústa. „Panebože.“

„Jo.“

Zach se podíval na rozsvícený panel vedle dveří výtahu. Projížděli třetím patrem, takže ze sebe honem vysypal: „Ten člověk, co mi volal, mluvil o nějakým lejstru.“

„Lékařská plná moc.“

„S Rebekou jsme se rozvedli před pěti lety. To by ji mělo automaticky zrušit. Jak to, že je pořád platná?“

„Já nevím, Zachu, ale její táta má kopii, ohání se s ní a je vzteky bez sebe.“

Výtah se blížil k cíli. Zach se rychle zeptal: „A co z toho pro mě vyplývá?“

Bing se na něj lítostivě podíval. „Rozhodnutí, jestli Rebeku odpojit od přístrojů, je na tobě.“

Kapitola druhá

%

O čtyři roky později…

Ráno se Zachovi naskytl nádherný výhled na vodopád.

Po jednom z nejvlhčích letních období v historii Severní Karolíny se z vodopádů řinulo obrovské množství vody a padalo po skalnatém úbočí do řeky o téměř osmdesát metrů níže. Sluneční paprsky prosvítající skrz drobné dešťové kapky vytvářely duhu.

Stál na samém okraji útesu a hleděl přes širokou rokli, rozpínající se mezi ním a vodopádem. Přes noc se přihnala bouřka a přinesla s sebou silný déšť. Půda pod mnohovrstevnatým, pestrobarevným kobercem nedávno spadaného listí byla tak podmáčená, že mu pod podrážkami turistických bot přímo čvachtala.

Atmosférická fronta se přesunula na východ a obloha teď byla křišťálově čistá. Vzduch byl svěží a chladný. Zach ucítil vůni hořícího dřeva a zahlédl tenký kouř, stoupající z komína na protější straně rokle. Úbočí hor pokrýval tmavý, stálezelený porost. Tvrdé dřeviny s listím v podzimních odstínech oživovaly krajinu zářivými barvami.

Úplná pastva pro oči.

Krutě mu připomněla, že probíhá fotbalová sezona.

Jeho hráčský úpadek začal před čtyřmi lety osudným telefonátem týkajícím se bývalé manželky. O dva roky později se ocitl na samém dně a byl ze světa sportu úplně vyloučen. Stále ho to obrovsky mrzelo.

Zaklel do hrnku s kávou a chystal se napít. Stoupající pára mu na okamžik zastřela výhled, ovšem ani vzdálený hukot vodopádu nepřehlušil zvuk blížícího se automobilu.

SUV zastavilo těsně za říčními oblázky obloženými sloupy, jež lemovaly chodníček před domem. Kvůli klikatým, strmým silnicím vlastnil téměř každý, kdo v tomhle hornatém kraji žil, nějaký model užitkového vozu.

Tenhle však nebyl obvyklý. Jednalo se o nový typ s výraznou, matně černou maskou chladiče a s ní ladícími koly. Jako by chtěl jejich řidič vykřičet do světa: Bacha. Jsem drsňák.

Zach si pohrdavě odfrkl, že se na něj někdo tak očividně snaží udělat dojem. Tři čtvrtiny života se úspěšně vyhýbal soupeřově obraně, která se ho jako rozehrávače snažila vyřadit ze hry. Tudíž si na něj nikdo nepřijde. Ani po těch všech letech. Ať už byl tenhle hochštapler kdokoli, mohl by na sobě dělat uzly, jeho odpověď by stejně zněla ne.

Pak řidič vystoupil. Lépe řečeno řidička.

První tři, které vyslali ze společnosti GreenRidge Incorporated, byli bodří chlapíci, takoví ti strejdové, kteří s nostalgií vzpomínali na Zachovy slavné dny na hřišti. Když selhal lidový přístup, poslali na něj cool týpka ve sporťáku a slunečních brýlích, co frajeřil s drahou voňavkou a blbými kecy.

Další byla mateřsky působící padesátnice, ta mu zase nabídla, že mu v neděli připraví tažené hovězí. Potom přitažlivá rozvedená žena, která se snažila protloukat životem sama se dvěma dětmi na vysoké a bývalým manželem, co se věčně zpožďoval s alimenty. Ani s očividnou hrou na city u Zacha neuspěla.

Následně se dostavila opravdová kočka. Měl podezření, že je placená od hodiny, a ne za provizi, protože mu nepříliš jemnou řečí těla dávala najevo: „Tady se mi podepiš a jsem celá tvoje.“ Odmítl jak smlouvu, tak její návrhy.

A teď další krasavice. Její příchod mu zkazil poklidné ráno, byl ovšem zvědavý, jakou taktiku zvolí tentokrát. Odložil hrnek s kávou na pařez, který si sem právě pro tento účel postavil, a založil si ruce na prsou.

Obešla kapotu svého SUV a usmála se na něj. „Pan Bridger? Zachary Bridger? Dobré ráno.“

„Není na prodej.“

Žena, která právě stála mezi kamínkovými sloupy, se prudce zastavila a mírně zavrtěla hlavou. „Promiňte?“

„Není na prodej. Takže byste měla radši odejít, než tu uvíznete natrvalo.“ Ukázal na její boty, které se jehlovými podpatky zabořily do podmáčeného pruhu země mezi dlažebními kostkami.

Nezdálo se, že by ji situace nějak vyvedla z míry. Nebo odradila. Nejdříve vytáhla z bahna jeden podpatek, pak druhý a dál postupovala po špičkách, což muselo být vzhledem k výšce podpatků obtížné.

Ani s těmi jehlami se mu však výškou nevyrovnala. Když přišla blíž, musela hodně zaklonit hlavu, aby se mu mohla podívat do tváře. To bylo vcelku obvyklé. Ona ji však musela zaklonit ještě pod výraznějším úhlem než většina ostatních.

„Pane Bridgere, jmenuji se Kate Lennonová.“

Podala mu vizitku. Vzal si ji, ale rovnou si ji strčil do kapsy flanelové košile, aniž by se obtěžoval na ni podívat. Stejně tak ignoroval pravou ruku, kterou natáhla k pozdravu.

„Kdy už to konečně vzdáte?“ Ukázal širokým gestem na výhled. „Proč bych tohle měl chtít prodávat?“

Odtáhla ruku, prohlédla si panorama a několik vteřin se zastavila pohledem na vodopádu, než se obrátila zpátky k němu. „Neumím si představit, že byste to udělal. Je to úchvatné.“

„Správně. A co je důležitější, je to moje a moje to taky zůstane, dokud budu naživu. Rozumíte?“

Soudě podle toho, jak mírně ucouvla, rozuměla. Fajn. To bychom měli.

Ale její reakce v něm zároveň vyvolala pocit, jako by uhodil vílu. Rošťácký pixie sestřih, srdcovitý tvar obličej, a tak vůbec. A neustálé šumění vodopádu nebylo omluvou pro to, aby zvyšoval hlas. Alespoň ne úplnou. „Heleďte, nechci být nezdvořilý, ale…“

„Ale jste. Nezdvořilý.“ Z tašky přes rameno vytáhla zapečetěnou šedou obálku. „Většinou si neberu nic osobně, ovšem za daných okolností je vaše nezdvořilost hrubě nemístná.“ Vrazila mu obálku s přesností profesionálního centra při utkání hvězd Národní fotbalové ligy. Raději si lejstro přitiskl k hrudníku, aby neskončilo na zemi.

Žena mu sdělila: „V obálce naleznete několik dokumentů, ale obzvlášť důležitý je…“

„Už jsem je viděl.“

„Ano, ale od té doby uplynula dlouhá doba.“

„Mám dobrou paměť.“

„Výborně. To se bude hodit k –“

Roztrhl obálku i s dokumenty vejpůl a obě poloviny upustil na zem.

Pomalu sklonila hlavu a podívala se na ně, načež ji stejně beze spěchu zase zvedla a setkala se s jeho neústupným pohledem.

A to si myslel, že průzračně modrá může být jen obloha.

Sdělila mu: „Zítra ráno v deset hodin.“

Zaujal širší, asertivnější postoj, což bylo zbytečné, protože už k němu byla otočená zády. „Co zítra v deset?“

„Setkáme se. Místo jsem vám napsala na zadní stranu vizitky. Místnost dvě stě tři.“

„Nedělejte si naděje.“

Chtěl dodat ještě něco ostřejšího, ale rozptýlil ho pohled na její pěkně tvarovaná lýtka, dost silná na to, aby ji udržela v rovnováze, když po špičkách překonávala vzdálenost ke svému SUV.

A podíval se jí i na zadek. Možná už nehrál profesionálně, ale pořád byl chlap a tam dole všechno fungovalo, jak má.

Počkal, až se s vozem prudce otočí a vyjede z jeho slepé ulice, pak sebral obě půlky roztržené obálky a odnesl je do domu. Zvědavost mu nedovolila, aby je okamžitě vyhodil do popelnice.

Místo toho jimi mrskl na kuchyňský ostrůvek, dolil si kávu a posadil se na svou oblíbenou vysokou stoličku. Nikdo kromě Binga na žádné ze tří ostatních nikdy neseděl.

Napil se čerstvé kávy a pak vytáhl obsah roztržené obálky. Oficiálně vypadající stránky byly sešité dohromady, ale průvodní dopis byl oddělený. Přiložil roztržené okraje k sobě. Než se pustil do čtení textu, prohlédl si podpis. Kate Lennonová byla podepsána černým inkoustem pod strojopisným textem Se srdečným pozdravem Kathryn Cartwright Lennonová.

„Tak co, Kate Lennonová, jaké podmínky nabízíte?“

Vtom si všiml hlavičkového papíru.

Budova soudu na náměstí byla starobylá a na převážně venkovský, řídce osídlený okres na západě Severní Karolíny ve stínu pohoří Blue Ridge působila impozantně. Dům byl z červených cihel a fronton u vchodu podpíraly čtyři bílé sloupy.

Tam se však s Kathryn Lennonovou podle jejích pokynů setkat neměl. Adresa, kterou mu vlastnoručně napsala, se nacházela přímo naproti soudu. Byla to snad ta nejošklivější budova, jakou Zach kdy viděl.

Její dvě patra vypadala, jako by je mezi plochou střechu a chodník někdo vtlačil násilím. O fasádě se mluvit nedalo, byla tu jen řada oken táhnoucích se po obou stranách skleněných dveří se zlatým nápisem označujícím kancelář okresního státního zástupce.

Uvnitř to páchlo jako ve všech starých vládních budovách: zatuchlinou, kovem a plísní. Zach bral schody po dvou. Dlouhá chodba vedoucí z podesty byla pokryta opotřebovaným kobercem, který tlumil jeho kroky, když se blížil k místnosti číslo 203. Dveře byly pootevřené. Svěsil ramena, protáhl si krk, až mu v něm luplo, a zaklepal.

„Vstupte.“

Strčil do dveří, ale zůstal stát na prahu. Kancelář byla malá a stejně nevábná jako zbytek budovy, ovšem lépe voněla. Na parapetu za pracovním stolem se mihotal plamen vonné svíčky.

Kate Lennonová odvrátila zrak od počítače na přídavném stolku a otočila židli čelem k velkému pracovnímu stolu. A k němu.

Vypadala stejně jako včera. Krátké platinové vlasy měla na temeni hlavy rozčepýřené a na lících uhlazené. Drobné náušnice ve tvaru pecičky. Levé zápěstí jí zdobily nenápadné hodinky, pravé zase tenoučký náramek. Sako na míru v barvě námořnické modři, téměř vojenského střihu, s dvojitou řadou mosazných knoflíků odshora až dolů.

Neviděl pod úroveň jejího stolu, ale vsadil by se, že dolní polovina kostýmku jí obepíná zadek stejně jako včerejší pouzdrová sukně a že má na nohou další pár lodiček na vysokých podpatcích, které budou stejně odvážné jako ta mřížka na jejím SUV.

Novinkou dnes byly brýle s červenými obroučkami, které si sundala a položila na stůl, zatímco chladně pronesla: „Dobré ráno, pane Bridgere. Děkuji za vaši dochvilnost.“

„V pohodě. Už jsem se nemohl dočkat.“

„Prosím, zavřete dveře a posaďte se.“

Vešel dovnitř a zavřel o něco razantněji, než bylo nutné. Posadil se na židli naproti jejímu stolu. Přitom narazil kolenem do jeho desky, až to zadunělo. Cítil se trapně, ale nechtěl to dát znát, a tak předstíral rozmrzelost a významně si odsunul židli o několik centimetrů dozadu, aby si udělal místo na dlouhé nohy.

Pokud si toho dosud nevšimla, byl naštvaný.

„Nabídla bych vám kávu,“ řekla, „ale v kuchyňce jsou k mání jenom příšerné patoky a –“

„Ne, díky.“

„Vodu? Mám –“

„Ne, díky.“

Sepjala ruce na pracovní desce a sklonila hlavu, jako by se modlila za trpělivost nebo počítala do deseti. Když vzhlédla, zeptala se: „Prošel jste si ten dokument?“

„Ano, madam. V šuplíku jsem našel izolepu a poslepoval jsem ho dohromady. Čekal jsem něco jiného.“

„A co přesně?“

„Zeměměřičský plán, plán pozemků, topografickou mapu. Tak něco.“

„Nerozumím.“

„To je mi jasné. Tuhle část můžeme přeskočit. Nemá žádný význam.“

„Dobrá,“ řekla. „Zvýraznila jsem konkrétní části, které –“

„Neonově žlutou. Nedaly se přehlédnout.“

„– s vámi potřebuji probrat. Seznámil jste se s nimi?“

„Už jsem věděl, co v nich stojí.“ Sáhl do přední kapsy saka a vytáhl z ní roztržená a znovu slepená lejstra. Položil je na stůl a odmítavým gestem je k ní popostrčil. „Vůbec nechápu, proč jste s tím jezdila až ke mně domů a strčila mi to pod nos.“

„To je kopie dříve vysloveného přání, pane Bridgere. Podepsaného autorkou a dvěma svědky.“

„Je mi jedno, jestli je to vytesáno do kamene, už to není důležité.“

„Ujišťuji vás, že je.“

„A já vás ujišťuju, že není. Už celé roky. Přesněji čtyři.“

„Nekontaktovala bych vás, kdyby tyto pokyny nebyly stále platné a velmi důležité. Body toho dokumentu –“

„Nemusíte mi připomínat, co se tam píše. Doug Pratt se o to už postaral. Vytroubil obsah toho dokumentu snad do celého zpropadeného vesmíru. Byla to pořádná scéna, odehrála se přímo v nemocnici na chodbě. Dobrých deset lidí to natočilo na mobil a prodalo tomu, kdo nabídl nejvíc. Určitě jste ta videa viděla.“

Neodpověděla, ale z jejího téměř provinilého výrazu poznal, že si je jeho konfrontací s Rebečiným otcem dobře vědoma. Všechny byly palčivé, ale ta první byla obzvláště ostrá.

Douga zřejmě informovali o Zachově příchodu do nemocnice, protože čekal ve čtvrtém patře u výtahů. Dveře se ještě ani neotevřely dokořán, a už se do něj hněvivě a důrazně pustil, obviňujícím, hašteřivým tónem, dřív než se Zach vůbec dozvěděl hrůzné podrobnosti o situaci nebo o Rebečině stavu.

Videa pořízená náhodnými svědky byla nesčetněkrát odvysílána a šířena ve všech médiích. Žila svým vlastním životem, který mohl trvat setsakra dlouho.

Teď se Zach mírně pohupoval na židli ve snaze potlačit hněv a pokračoval: „Rebečin osud jsem ponechal v rukou jejích rodičů, kam podle mě v první řadě patřil. Ať už se vás to týká jakkoli, paní Lennonová, vyřešte si to s Prattem.“

Zaváhala, pak posunula dokumenty zpět k němu a položila přes ně svou dlaň, aby zůstaly na místě.

„Původní dokument je v pořádku a ustanovení v něm obsažená zůstávají v platnosti, pane Bridgere, od listopadu –“

„Od listopadu před devíti lety, teď už to bude deset.“ Ve stísněném prostoru pocítil klaustrofobii, odsunul židli a vstal. „Pár měsíců – skoro by se to dalo počítat na dny – po tom –“ Ukázal dolů na dokumenty. „Jak že tomu říkáte?“

„Dříve vyslovené přání. V tomto případě se jedná o plnou moc k zastupování v lékařských záležitostech.“

„Správně. Prakticky dřív než zaschl inkoust, jsme se s Rebekou rozešli. Rozvedli jsme se. Už jsme nebyli manželé. Ani nic jiného.“

„Na tom nezáleží, pane Bridgere. Ve státě, kde byla sepsána, by váš rozvod automaticky zrušil platnost tohoto dokumentu, vaši závěť i všechny ostatní předběžné pokyny, pokud nebylo stanoveno jinak.“ Významně se odmlčela.

„Rebecca Prattová Bridgerová napsala výhradu, jak to umožňuje příslušný zákon, že si přeje, abyste zůstal jejím primárním zástupcem i v případě, že se rozvedete. Nejmenovala nikoho dalšího. Kontrolu nad svou zdravotní péčí a rozhodováním o ukončení života v případě, že by nebyla schopna rozhodovat sama, svěřila výhradně vám.“

S odporem to odmítl. „Nenechte se zmást. Důvěra s tím nemá nic společného. Ani sentiment. Ani náklonnost. Rebecca neudělala nic, co by nebylo zištné. Tím, že napsala tu výhradu, jak tomu říkáte, se ona zmocnila vlády nade mnou, ne naopak.“

Krátce obešel místnost a zastavil se čelem ke zdi. Prohrábl si vlasy, pak si dal ruce v bok a se skloněnou hlavou se několikrát zhluboka nadechl.

Myslel si, že už to má za sebou, že je to vyřešené a že se s Rebečinými rodiči i sám se sebou víceméně smířil. Čas od času se však vynořila nějaká připomínka a pokaždé ho zasáhla stejně niterně jako před čtyřmi lety, kdy byl postaven před volbu, která by ztrpčila život i králi Šalomounovi.

Kate Lennonová si vysloužila body za to, že mu poskytla potřebný čas, aby se smířil se skutečností, že bude muset ty nejhorší a nejzásadnější dny svého života prožít znovu.

Vzpomínky na ně číhaly v hluboké, temné králičí noře jeho podvědomí. Snažil se jí vyhýbat, protože kdykoli do ní sestoupil příliš hluboko, těžko hledal cestu ven. Poslední čtyři roky se o to pokoušel každý den. Dělal pokroky, ovšem pak ho něco nebo někdo, jako tenhle posel temnoty s andělskou tváří, stáhl zpátky do propasti. Musel ji přivést k rozumu.

Otočil se k ní čelem. „Paní Lennonová, zřejmě nechápete, že jsme se s Rebekou rozešli ve zlém. Než se všechno vyřešilo, nemohli jsme se na sebe ani podívat. Nechtěli jsme mít jeden s druhým nic společného. Nic. Hlavně ne…“ Znovu ukázal na plnou moc. „Ani jeden z nás by tomu druhému nesvěřil tak důležitá rozhodnutí.“

„Pak jste si měli nechat dokumenty upravit.“

„Já jsem to udělal. Jakmile jsem podal žádost o rozvod.“

„Rebecca to však neudělala.“

„Prostřednictvím našich právníků jsem jí to neustále připomínal.“

„Zdá se, že marně.“

„Rozvodové papíry ale podepsala dost rychle. V záloze měla přítele. Ne že by mě to zajímalo. Jen jsem z toho chtěl ven, a tak jsem zaplatil, co ten její šílený právník požadoval. Nechtěl jsem to protahovat, provedl jsem jednorázové vyrovnání a bylo po všem. Pak už jsme se vůbec nestýkali. Absolutně.“ Odmlčel se a krátce odvrátil pohled, než se zase podíval na ni. „Až o pět let později, když jsem byl na dovolené na Kajmanech, mě najednou povolali do Atlanty a postavili před strašlivou zodpovědnost, o kterou jsem nestál, a zatraceně dobře jsem věděl, že Rebecca by mi ji dát ani nechtěla. Bez ohledu na to, co by stanovila jinak, což v době, kdy to udělala, bylo z čiré zášti.

Vy víte, co se stalo, když jsem přijel do nemocnice. Veřejný výstup jejího otce proti mně mluvil za všechno, nemyslíte? ‚Bůh a jenom Bůh k sobě Rebeku povolá, až přijde její čas, ne ty.‘“

Odmlčel se, aby se mohl nadechnout. „Její prognóza byla nejhorší, jak jen mohla být. Tragická. Navzdory doporučení všech lékařů, kteří ji vyšetřovali a zkoumali, jsem se řídil tím,“ řekl a znovu ukázal na dokument, „na čem trvali její rodiče. Zbytek rozhodnutí jsem pak ochotně nechal na nich.“

Kate Lennonová se zhluboka nadechla a několik vteřin zadržovala dech. Po vydechnutí poklepala na dokument. „Tento dokument nelze odvolat ústně, pane Bridgere. Pokud jste se chtěl své odpovědnosti vzdát a rezignovat na funkci Rebečina zástupce, měl jste s jejími rodiči podat k soudu žádost, která by na ně právně převedla její opatrovnictví.“

„Já bych to nezpochybňoval, jenže všechno tehdy bylo úplně na hlavu, naprosté šílenství, a k soudu nebylo potřeba chodit, protože jsem se přání její rodiny nevzpíral.“

„Pak tento dokument zůstává v platnosti.“

„Dobře, ale právě jsem vám řekl, že jsme se s Prattovými dohodli. V čem je teda problém?“

Vztyčila se za stolem, jako by se chystala učinit nějaké prohlášení. „Došlo k vývoji, o němž byl pan Pratt informován. Chtěla jsem vám to říct osobně.“

„Proč?“

„Protože možná budete chtít změnit rozhodnutí, které jste učinil před čtyřmi lety. Možná usoudíte, že odpojení Rebeky od přístrojů je přece jen v jejím nejlepším zájmu.“

Kapitola třetí

%

Na její návrh se vydali přes náměstí do roztomilé kavárny s názvem Poctivě namleto. Zach si jí všiml už dříve, ale do podobných podniků zpravidla nechodil, takže tu dnes byl poprvé. Objednala si kávu bez kofeinu, s odtučněným mlékem a vanilkovou příchutí. On jen obyčejnou černou.

Další zákazníky tvořila dvojice seniorů, kteří společně luštili křížovku, trojice žen ve cvičebním úboru a skupinka mladých lidí se sluchátky v uších a notebooky, kteří pravděpodobně studovali na místní vysoké škole.

Kate Lennonová mezi ně zapadla, zato on si v tak malém prostoru připadal jak slon v porcelánu. I když ho, díkybohu, nikdo nepoznal. Na rozdávání autogramů, pózování s cizími lidmi, kteří si pořizovali selfíčka, ani odpovídání na otázky, co aktuálně dělá, neměl náladu.

V tuto chvíli ho zajímalo jen, co má Kate Lennonová za lubem.

Trvala na tom, že zaplatí, a tak ji nechal. Když mu podávala kelímek s víčkem, zeptala se ho, jestli by mu nevadilo, kdyby se posadili venku. Přikývl a pokynul jí, aby ho vedla. Prošli dveřmi, za nimiž se rozprostírala terasa dlážděná mechem pokrytými cihlami a obehnaná zdmi porostlými břečťanem. Nikdo jiný tam nebyl.

„Tady budeme mít soukromí,“ řekla, když si sedli ke kovanému stolku menšímu, než je většina pizz.

Sotva se posadil, jeho tenoučká židle se na nerovných cihlách zakymácela. „To bychom měli i u vás v kanceláři.“

Položila si kabelku vedle židle, blízko u nohou, na nichž měla podle očekávání lodičky s vysokým podpatkem. Spodní polovinu jejího kostýmku netvořila další pouzdrová sukně, nýbrž úzké kalhoty, které její vysportované postavě padly stejně dobře.

„Myslela jsem, že byste ocenil trochu čerstvého vzduchu.“ Odklopila plastové víčko svého kelímku, pofoukala kávu a usrkla, přičemž jí nad horním rtem zůstal knírek od pěny. Bez rozpaků si ho olízla.

To upoutalo jeho pozornost, nicméně rozptýlení trvalo jen několik vteřin. „Vzduch je fajn,“ opáčil, „ale chci, abyste tu plnou moc jednou provždy zrušila. Podáme tu žádost, o které jste se zmiňovala. Jsem si jistý, že Doug a Mary nebudou mít námitky a rádi své opatrovnictví nad Rebekou oficiálně potvrdí.“

Naklonila hlavu a nechápavě se na něj podívala. „Vy to ještě nevíte? Mary Prattová zemřela.“

Jako by ho někdo praštil do brady. „Mary zemřela? Kdy?“

„Před několika měsíci. V dubnu.“

„To mi nikdo neřekl. Jak?“

„V jejím nekrologu stojí ‚po delší nemoci‘, ale není uvedeno, o jakou nemoc šlo a jak dlouho trvala.“

Odvrátil hlavu stranou, musel tu novinku zpracovat. Samotného ho překvapila lítost nad tím, že mu tu informaci nikdo nesdělil.

Jako by mu četla myšlenky, řekla: „Pan Pratt vás měl ze zdvořilosti informovat.“

„Asi si myslel, že mi žádnou zdvořilost nedluží. Takže je teď na všechno sám?“ Myslel tím péči o Rebeku.

„Myslím, že ano.“

Zvedl svůj kelímek a odklopil víčko, načež ho postavil zpátky na stůl, aniž by se napil. „Čtyři roky jsou dlouhá doba na to, aby byl milovaný člověk ve stavu, v jakém je Rebecca. Přehodnotil Doug svůj postoj?“

„Když jsem s ním mluvila, nijak nenaznačil, že by si něco rozmyslel.“

Zach si malinko oddechl. Dokud Doug neoblomně trval na svém, Zach nebyl povinen učinit konečné rozhodnutí.

Stále však nechápal důvod pro toto setkání. „Když je všechno při starém, proč mě s tím tedy obtěžujete? Co to má společného s úřadem státního zástupce?“

„Právě se k tomu chci dostat.“

„Jen do toho.“ Doufal, že ho nestabilní židle udrží, opřel se o opěradlo a tvářil se pozorně.

„Než jsem se za vámi vydala,“ řekla, „hledala jsem něco, co by tu plnou moc anulovalo. Nikdy jste nedostal oznámení o její anulaci?“

„Ne.“

„Rebecca po vašem rozvodu sepsala novou závěť, v níž jako dědice uvedla své rodiče.“

„O nové závěti vím. Doug mi ji předhodil při jedné ze svých veřejných tirád. Řekl, že on a Mary neukončí Rebečin život jen proto, aby mohli ‚kasírovat‘.“

„Rebecca změnila pouze samotnou závěť, nic jiného. To mi připadá zvláštní.“

„Mně ne,“ opáčil. „Chtěla se jen postarat, abych z jejího zatraceně mastného rozvodového vyrovnání nedostal zpátky ani cent.“

Uvědomil si, jak drsně to zní, a povzdechl si. „Podívejte, nechci o ní mluvit špatně. Co bych to byl za grázla? Jen jsem k vám upřímný a uvádím věci do souvislostí, abyste lépe pochopila, o co mi jde.“

„Rozumím vám a vaši upřímnost oceňuji.“

„Ani pro ni nebylo naše manželství žádná procházka růžovým sadem. Věřte mi.“

„Nejsem tu od toho, abych vás nebo vaše manželství soudila.“

„Manželství je v našem případě dost silné slovo. Byli jsme svoji jen deset měsíců, než jsme podali žádost o rozvod, a poslední tři měsíce to byla jedna královská bitva za druhou.“

Poprvé se napil kávy, která už mezitím vychladla. „Proč jste za mnou teda přišla? Proč právě teď? Určitě jste si myslela, že s tím zpropadeným dokumentem není něco v pořádku, nebo z jakého jiného důvodu jste hledala něco, co by ho zrušilo?“

„Myslela jsem si, že si možná nejste vědom jeho stávající platnosti nebo jste na něj zapomněl, ale že v každém případě by vás nutnost znovu se touto otázkou zabývat rozrušila.“

„Jo, tak to každopádně. A nepomohla ani vaše taktika šoku.“

V jasně modrých očích potemnělo. „Původně jsem měla v plánu použít taktiku ohleduplnosti, dokonce soucitu. Jenže vy jste se zachoval jako naprostý pitomec. Doufala jsem, že do dnešního rána svůj otřesný postoj přehodnotíte. To jste ale neudělal.

Proto jsme teď tady, pane Bridgere, jakožto nedeklarovaní protivníci, ačkoli jsem chtěla, abychom si navzájem při cestě z této pobuřující, kontroverzní, ožehavé a emocionálně vypjaté situace pomohli.“

I nejlepší hráči v historii amerického fotbalu s ním měli na hřišti co dělat, ale ona mu nedala nejmenší šanci. Tahle víla ho několika větami úplně uzemnila.

Upřel na ni rozčilený pohled, a když neustoupila, zeptal se: „Odkud se tu vzalo to Cartwright?“ Když se zatvářila udiveně, dodal: „Na obálce bylo uvedeno celé vaše jméno. Dívčí jméno?“

„Druhé křestní jméno.“

„Druhé křestní?“

„Jak je uvedeno v mém rodném listě.“

„Co je špatného na Sue, Beth nebo Jane?“

Pousmála se. „Vůbec nic. Jsou to moc pěkná jména.“

„Pro holčičky. Na druhou stranu Cartwright…“

„Pojmenovali mě po dědečkovi z matčiny strany.“

„Aha. Byl taky právník?“

„Soudce.“

„Hm.“ Znovu se napil kávy a pak s přehnanou opatrností šálek odložil. „Na svou obranu musím říct, že včera jsem se sice choval jako úplný pitomec, ale jen proto, že jsem netušil, co je v té obálce, kterou jste mi vnutila. Spletl jsem si vás s čerstvou návnadou.“

„Čerstvá návnada?“

Mávl rukou. „To s tím nesouvisí.“

„Plány pozemků a topografické mapy?“

Neviděl důvod, proč to nevysvětlit, a tak pokrčil rameny. „Ta firma, co buduje na druhé straně kopce nové domy, jde i po mém pozemku.“

„Je z něj překrásný výhled.“

„Neberou ne jako odpověď.“

„Myslí si, že každý člověk má svou cenu.“

Konečky prstů položil na okraj kelímku a několikrát ho přejel kolem dokola. „Mluvíme o něčem jiném, abychom se vyhnuli tématu, že?“

„Ano, máte pravdu.“ Mírně se prohnula v zádech, když se nadechla, a pak je uvolnila.

Ten pohyb přitáhl jeho pozornost ke dvěma mosazným knoflíkům, které tvořily třetí řadu na jejím saku. Hned mu vyvstalo na mysli mapování terénu, ovšem úplně jiného, než na jakém ležel jeho pozemek.

„Za těchto okolností,“ řekla, „se vaše omluva za hrubost přijímá.“

„Díky.“ Předstíral, že se jí nedíval na ňadra. „Odteď se nebudu chovat jako naprostý pitomec, ale omezím se jen na normálního pitomce.“

Opět se pousmála, sklopila hlavu a pohrávala si s pecičkou v uchu, malou zlatou kuličkou. U každé jiné ženy by se z toho gesta daly vyčíst rozpaky. Ona si však jenom potřebovala srovnat myšlenky. Když k němu znovu vzhlédla, tvářila se věcně.

„Vraťme se ke vzniku té plné moci. Co vedlo k jejímu sepsání?“

„Je to důležité?“

„Mohlo by být.“

„Kvůli té věci, ke které se dostaneme? V určitém okamžiku. V nepříliš vzdálené budoucnosti. Doufám.“

„Teď jste zněl jako naprostý pitomec.“

Krátce se zasmál, pak si opřel předloktí o stůl a naklonil se dopředu v naději, že se ta křehká věc nepřevrhne. „Víte, že jsem hrál profesionálně americký fotbal?“

Věnovala mu ironický pohled, jako jestli si myslí, že je úplně hloupá.

„Fajn. Hráli jsme zápas v Detroitu. Ve druhé čtvrtině se náš obránce Chadwick, zatraceně dobrý chlap, zatraceně talentovaný, srazil s rozběhnutým bekem soupeře. Oba jeli na plný plyn, protože ten bek se řítil do koncové zóny a Chadwick byl naší poslední nadějí, jak zabránit touchdownu. Každopádně, když se srazili, Chadwickovi praskla páteř. Bylo to slyšet i od postranní čáry. Od té doby je paraplegik.“

Zamumlala něco nesrozumitelného na vyjádření lítosti.

„Let domů trval snad věčnost. Po návratu jsem vzbudil Rebeku a řekl jí, že si musíme promluvit. Vyspávala kocovinu z půlky láhve vodky. Zřejmě i z prášků. Byla rozmrzelá, říkala, že si nechce povídat a jestli to nemůže počkat do rána. Řekl jsem, že nemůže.

Oznámil jsem jí, že neprodleně zajdeme k právníkovi, a to hned zítra. Chtěla vědět proč. Řekl jsem jí, že si musíme sepsat dříve vyslovené přání pro případ, že by se něco stalo. Tehdy jsem ten termín neznal, ale myslel jsem tím tohle.“

Podíval se do kávy. „Fotbal je kontaktní sport. Když kličkujete a dostanete se někam, kde jste být neměla, je s vámi amen. Konec kariéry, konec života, jak ho znáte, nebo konec života, šlus. Při každém skoku po míči hrozí riziko.

Jenže mnohem víc riskujete třeba tím, že sednete do auta a jedete pro mléko. Nebo si vlezete do sprchy.“ Odmlčel se a očekával, že s jeho zdůvodněním nebude souhlasit. Nic neřekla, a tak pokračoval.