Rukopis této knihy vznikl díky podpoře

nadačního fondu Bohemian Heritage Fund

a Roku české hudby 2024.

BEDŘICH SMETANA

Životopis

Pavel Kosatík

Copyright © Pavel Kosatík, 2024

Photos © Národní muzeum — Muzeum Bedřicha Smetany, archiv autora, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9873-3

Obsah

Úvod

Rodný dům a rodné město

Těžko na cvičišti, na venkově v ráji

Růžkovy Lhotice. Nebe

Škola. Disciplína. Všechno špatně

V Plzni a v tanci

I ty můj deníčku

Pronásledovatelem sukní

V Praze! Konečně

Mezi mistry

Kateřina. Jeho Kateřina. A děti

Hudba. Nové pohyby

Švédské city

„Ztratil jsem nyní všechno“

Miluji. Nemohu si pomoci

Domov. Rozhodnutí

Pevná půda pod nohama. Hledání

Nové manželství. Senzace

Organizátorem hudebního života

Braniboři. Opera revoluce

„Znám jednu dívku…“

Prodanka v Rusku

Dalibor. Nejtemnější výtvor

Organizátorem hudebního života ii

Potíže s hospodařením

Nové kontakty se skladateli

Éra sborů

Skladatel v soukromí i mezi lidmi

Neskoná, překoná

Skladatel pod palbou

Dvě vdovy. Buržoazie na venku

Já neslyším!

Skládání po hluchotě

Ti dva a Hubička

Tajemství. Poslední kompromis

Stařec ve společnosti

Sympathy for the devil

Nanebevzetí. Vlast

Poslední skladby

V cíli

Užitečná literatura

Místo doslovu

Jako dítě jsem vysloveně miloval popularizační monografie velkých osobností. Dodnes vděčně vzpomínám na četbu monografií Romaina Rolanda o Beethovenovi, Händelovi, Michelangelovi, na fascinující portrét fiktivního skladatele Adriana Leverkühna v knize Thomase Manna Doktor Faustus, jehož negativně vylíčeným předobrazem byl především Arnold Schönberg, a zejména na Werfelův portrét Verdiho v dodnes fascinující knize Verdi — román opery. Již tehdy jsem dospěl k přesvědčení, že stejně jako malíři nemalují pouze pro jiné malíře a skladatelé neskládají pouze pro jiné skladatele, tak je možné, aby své náhledy na jejich život a dílo zachycovali historici, kteří mají intenzivní vzhled do historických kontextů, či umělci z příbuzných uměleckých oborů, uplatňující důvěrnou znalost problematiky života a díla jiných umělců.

Tím rozhodně nechci říci, že dobře napsané muzikologické analýzy považuji za méně zásadní, jen mají v důsledku své specializace mnohem limitovanější dopad na čtenáře. Proto jsem v roce 2020 s velkým očekáváním oslovil Pavla Kosatíka, kterého si velice vážím jako člověka i jako spisovatele, s prosbou, aby napsal popularizační monografii Bedřicha Smetany. Když nepočítám faktograficky příliš rozvolněnou a nesnesitelně patetickou monografii Zdeňka Mahlera Nekamenujte proroky, vyšla totiž ta dosud poslední od Václava Holzknechta před téměř půlstoletím. Nazrál čas napsat Smetanův portrét pro naši dobu, představit ho jako autora globálních hitů, člověka vášnivého a vždy moderního. Jako dříče plného života a hudby, jako člověka, od nějž se odrazili všichni následující čeští skladatelé, jako lakmusový papírek tehdejšího i dnešního stavu národa. V tomto ohledu patří totiž k nejsmolnějším umělcům našich novodobých dějin. Nejprve byl svými současníky vnímán jako autor příliš moderní, nepatřičným způsobem překračující úzce nacionalistické chápání smyslu české hudby, po vzniku Československa a zejména v době komunistického režimu byl vlastně z podobně úzce nacionalistických důvodů nekriticky obdivován a „zapouzdřen“ do výhradně českého (a tedy limitujícího) kontextu a poté po roce 1989 upadl vlastně v zapomenutí. Je nezbytné uchopit zásadní osobnosti naší minulosti jako živoucí bytosti, podobně jako to učinil například Lin-Manuel Miranda v hiphopovém muzikálu Hamilton o jednom z otců zakladatelů americké demokracie.

Hlavní hodnota Kosatíkovy monografie spočívá v kombinaci kontextualizace Smetanova života a díla se současnou autorovou schopností vyjádřit krásu a modernost Smetanovy hudby slovy. Přál bych jeho knize, aby se jí podařilo to, co jsme si předsevzali na samém začátku našich debat, totiž dostat Smetanu do světa.

Aleš Březina, Brixen 11. 2. 2024

Úvod

Škubánky, staré a tradiční české jídlo, se dělají z bramborového těsta. Konkrétně: oškrábané, omyté a na menší kousky rozkrájené brambory zalijeme v hrnci vodou a povaříme do chvíle, kdy začnou měknout. Pak část vody slijeme a do hrnce nasypeme hrubou mouku tak, aby pokryla celou hladinu. Na slabším ohni a pod poklicí necháme potom brambory s moukou zhruba čtvrt hodiny propařit. Vzniklou směs rozšťoucháme, aby z ní vzniklo jednolité bramborové těsto. Že je hotové, poznáme podle toho, že je na povrchu hladké (přestalo se lepit na vařečku). Lžicí namočenou v sádle pak z hmoty těsta vykrajujeme noky, zvané škubánky, a dáváme je na talíř (aby se od lžíce odlepily, je často třeba „škubnout“ rukou charakteristickým způsobem, odtud název jídla). Nakonec je přeléváme máslem a dochucujeme buď strouhaným tvarohem a cukrem, nebo mákem, případně dalšími ingrediencemi.

Složit skladbu z oblasti klasické hudby, například operu, je těžší než uvařit škubánky. Je to do té míry těžké, že vlastně každý návod, jak na to, jak komponovat, je ve skutečnosti návodem, jak danou věc nedělat. Kdo by chtěl postupovat doslovným škubánkovým způsobem a předložil světu třeba operní dílo složené podle předem daného návodu, spáchal by v lepším případě standardní školní etudu, v horším by se dopustil plagiátu.

Kdo se učí skládat například operu, postupuje tedy jinak než člověk, který se učí vařit škubánky. Kromě pochopení návodu se učí ještě rozumět sám sobě do té míry, aby pokud možno nepřeslechl to, čemu se mezi lidmi možná zbytečně vznešeně říká inspirace. Aby se naučil vnímat to, co možná každý nevnímá, protože ho od dětství učili, aby se zabýval jenom bezprostředně užitečnými věcmi. Aby tedy nepřestal snít a aby v tom snění hlavně rozpoznal momenty, jejichž prostřednictvím je možné komunikovat s ostatními lidmi. Aby se naučil pracovat s vědomím, že je třeba dospět k cíli, ale že zároveň o každém okamžiku, kdy se člověk takovému cíli podřizuje, je třeba přemýšlet, jaký druh podřízení je nejvíc na místě.

Škubánky byly nejoblíbenějším jídlem Bedřicha Smetany. Skoro jistě si je uměl uvařit, kdykoli chtěl, ačkoli většinu života prožil v domácnostech, kde se o podobné věci staraly kuchařky. Pokud šlo o škubánky, byl celý život, i jako mezinárodně uznávaný pianista a skladatel, jejich absolutním vyznavačem. Kde jiní jedli z urozených tabulí vybrané lahůdky, tam Smetana snil své škubánkové sny.

A jen těch oper časem složil osm, kromě ostatního díla. Z určitého hlediska lze říci, že tyto opery, každá svá a těm ostatním nepodobná, byly v jakémsi smyslu produktem oněch škubánků, už proto, že sám tvůrce byl hlavně z nich zroben. Byl tedy na jednu stranu nesmírně prostým, na druhou neobyčejně složitým člověkem. Kdo mu chce porozumět, měl by asi jít po stopě oné hrany, kde se mu prosté celý život proměňovalo v složité. Kde se život přetvářel v umění. Kde se svět triviálního škubánku měnil v hudbu, která stále dojímá k pláči, aniž člověk vždycky dokáže beze zbytku říct proč.

Rodný dům a rodné město

Jé léto roku 2024. Dům, kde se Smetana narodil, se otevírá v nové a zrekonstruované podobě. Dům přístav, ve kterém se nalodil na svou životní loď, nyní dispozicí v podstatě odpovídá stavu v dobách jeho dětství. Rodný byt tvoří pět přízemních místnosti, z nich tři velmi prostorné, otočené okny k východnímu průčelí zdejšího valdštejnského zámku. Tři hlavní „cimry“ měly každá vlastní vyhrazený účel, v jedné otec přijímal návštěvy a pracoval, v kuchyni se vařilo a v rodičovské ložnici se plodily děti, kterých bylo ve Smetanově rodině vždycky víc než dost; Bedřich alias Fricínek byl jedenáctým z celkem osmnácti dětí, které jeho otec přivedl na svět celkem s třemi manželkami. Z toho plynulo, že děti žily a spaly, kde se v bytě dalo, jejich vlastní dětská republika na nějaké vymezené účely moc nehleděla.

Litomyšl byla a dodnes je zvláštním městem, pospolitějším než mnohá jiná, už po mnoho generací. Zájmeno „my“ zde hodně znamená, byly doby, kdy obsáhlo skoro všechny jeho obyvatele, kterých ani dnes není tolik, aby se většina nemohla mezi sebou osobně znát, i to často po celé generace.

Onen duch laskavé vlídnosti a otevřenosti, jejž město vyzařuje, snad vyplýval ze šťastné dispozice: mocní a vlivní zde nežili stranou ve splendidní izolaci. Zámek i bývalá piaristická kolej, dvě centra moci, se nachází jenom pár kroků od hlavního náměstí. Zámek nestojí ani na strmém kopci, ani v parku (ten je skryt za zámkem jako jakýsi jeho diskrétní přípodotek a po většinu doby byl obyvatelům města přístupný). Například se zaměstnanci zámeckého pivovaru si litomyšlští Valdštejnové hleděli doslova z očí do očí, přes plácek, občas zvaný honosně náměstím. Vůbec nebylo jasné, kde na něm začíná území valdštejnské a kde smetanovské.

A tak to bylo v Litomyšli i s lecčím dalším. Nejenže se zde stavovské přehrady nebraly tak vážně jako jinde, město se měnilo i jinak. Brzy, už v první polovině 19. století, zmizely hradby, brány a vodní příkopy, které je omezovaly v územním rozvoji, a na nově vydlážděné hlavní náměstí se začali sjíždět trhovci ze širokého okolí. Velká část z nich mluvila česky, Němci byli ve zdejším kraji tradičně v menšině.

Zámek, pokrytý renesančními psaníčkovými sgrafity, působí jako zázrak geometrie, přesazený sem z dob, kdy víra v rozum ještě neměla skoro žádné stíny. Mnohokrát byl literárně zvěčněn, naposledy významně v románu Libuše Moníkové Fasáda. Pozoruhodné ale bylo, že zmínění Valdštejnové dokázali žít a vládnout ze zámku-zázraku docela civilním, nezázračným životem. Šlechtičtí synové studovali filozofii na piaristickém gymnáziu, které sousedilo se zámkem, spolu se syny z měšťanských rodin. Všichni, šlechtici, klérus, měšťané bohatí i chudí, se mohli jedni od druhých učit z té nejtěsnější blízkosti. Nikde nebyly žádné zvlášť nepřekročitelné psychologické hranice. Česká korza, české kulturní salony, české studentské akademie a majáles a české domácí bály se zde pořádaly jako v jednom z prvních měst království; byly doby, kdy Litomyšl dýchala na záda i Praze.

Zámek a kolej vyzařovaly ducha, pro smyslové požitky zde byl pivovar. O tom, jaké pivo v něm Bedřichův otec, sládek František Smetana (1777–1857) vařil, se zprávy nedochovaly, sotva však mohlo být špatné, když ve své funkci zůstal celých deset let a za tu dobu zbohatl do té míry, že si mohl od Valdštejnů koupit jeden z nejhonosnějších domů na hlavním náměstí.

Musel to být mimořádně podnikavý muž; za všechno, čeho v životě dosáhl, a bylo toho dost, vděčil hlavně sám sobě. Jeho předkové, kam až paměť sahala, se živili různými řemesly, jenom někteří sedlačili; on sám se udělal pro sebe už v dětství; začal zdola, protloukal se všelijak, i jako pytlák (chytal v lese ptáky na prodej, aby se uživil). Z učení na lesníka ve třinácti letech utekl, ale potom přišel na to, že člověka nejlíp uživí to, co lidi nejvíc potřebují. Vyučil se sladovníkem, začal vařit pivo a pálit kořalku.

Vyzařoval hodně životní síly a časem i ctižádosti. Lidi jako on brali majitelé pivovarů do nájmu: komu práce šla, ten po čase postoupil do většího závodu a za víc peněz. Přesně to se dělo Františku Smetanovi. Časem se propracoval mezi nájemce šlechtických pivovarů, kde se platilo nejvíc; poprvé od roku 1818 v Novém Městě nad Metují. Tam se také potřetí, po smrti obou svých předchozích manželek, oženil: v roce 1820 si vzal o čtrnáct let mladší Barboru, rozenou Lynkovou (1791–1864).

Musela být ještě odvážnější než on, když byla ochotná provdat se za muže, kterému bylo už třiačtyřicet let a který byl z předchozích manželství otcem deseti dětí, z nichž sedm bylo stále naživu. S odvážnou ženou po boku se však odvážil také František Smetana: za finančně ještě výhodnějších podmínek než předtím v Novém Městě si v roce 1823 najal pivovar v Litomyšli.

Zdálo se, že osud si s ním zahrává jen v jediné důležité věci. Všechny děti, které dosud zplodil, byly dcery. I první dvě, které mu dala jeho třetí žena Barbora, byla děvčátka. Vypadalo to, že František Smetana nic jiného než holky neumí: že bude celý život vydělávat na dceřiná věna, ale že nakonec nebude mít komu svěřit to, co zbude (pokud něco zbude), a přidat navrch i životní zkušenosti. Co asi čekal, když zjara roku 1824 přišel znovu Barbořin čas? Byla v něm nejspíš malá dušička, ale zároveň sotva přestával doufat; jako životní praktik znal většinu životních moudrostí včetně té, že naděje umírá poslední.

Druhého března 1824 se dočkal. Nejen on, ale i matka byla jistě plná života; poslední noc před synáčkovým narozením prý protancovala na masopustním bále. V deset hodin dopoledne bylo dítě na světě a mezi nohama mělo to, v co už se otec asi neodvažoval doufat. Ten večer se v pivovaru zpívalo a slavilo až do rána.

Že matka není svému muži slabou ani poddajnou partnerkou, se projevilo už při volbě dědicova jména. Otec přirozeně chtěl, aby se syn jmenoval po něm, František, už proto, že na něj tak dlouho čekal. Matka ale prosadila Bedřicha; podle rodinné legendy sdělila otci, že ji ve snu navštívil anděl, který jí oznámil, že porodí syna, jenž se stane slavným hudebníkem, a že mu má dát jméno Bedřich. Po něm se Smetanovým narodilo ještě sedm dalších dětí; muselo dát práci si všechna ta jména a povahy s nimi spojené do detailu pamatovat.

Pokud jde o povahy Smetanových rodičů, nejsme odkázáni jen na střídmá slovní svědectví. Dochovaly se i portréty otce a matky, které v roce 1832, v čase, kdy jejich nejstaršímu synovi bylo osm let, namaloval Antonín Machek (1775–1844). Jakkoli nebývá řazen k nejlepším českým malířům první poloviny 19. století, portrét od něj byl ve své době druhem společenského vyznamenání; stvrzoval status portrétované osoby. Díky Machkovi dnes známe tváře desítek příslušníků tehdejších českých elit, zejména těch měšťanských; ve stejném roce Machek portrétoval třeba pražského arcibiskupa Aloise Josefa hraběte Krakovského z Kolowrat, díky němu ale známe také tváře četných příslušníků českého národního hnutí; od Machka pocházejí „ikonické“ portréty Václava Hanky, Josefa Jungmanna nebo Šebestiána Hněvkovského.

Machek nebyl malíř psycholog a nevyhledával asi ani konflikty; maloval spíš tváře než povahy, často ve snaze stvrdit onen status, o který portrétovaní usilovali. Jeho obličejová galerie tvoří sociologický průřez českým měšťanstvem především třicátých let 19. století, nové třídy, která, jakkoli bez tradice, si byla jista svými podnikatelskými a tvůrčími schopnosti a od budoucnosti dychtivě očekávala jejich naplnění.

Platí to i pro portréty Františka a Barbory Smetanových. Otec Smetana je zobrazen jako rozhodný muž, z jehož tváře vyzařuje vedle energie také odvaha a životní zkušenost. Byl si podle všeho natolik jist svým postavením, že je nepotřeboval zdůrazňovat oblečením. To se nedá říci o portrétu Barbory Smetanové, jednom z nejvýpravnějších vyobrazení biedermeierové české měšťanské dámy, jaké Machek za život vytvořil. Oblečená v přepychovém šatu se závoji a krajkami a ozdobená kromě náhrdelníku i sadou prstenů, působí jako žena minimálně stejných ambic a silné vůle, jaké do okolí vyzařoval její manžel. Prvorozený syn takových rodičů si mohl být jist, že oba udělají maximum pro to, aby v životě dokázal ještě víc než oni.

Původ ze zámožné měšťanské rodiny usnadňoval společenský start, nikoli však hudební zaměření; bohatí měšťané chtěli mít ze synů pokračovatele firem; významnými hudebníky nebo skladateli se často stávali spíše ti, pro které hudba byla jedinou možností, jak se vymanit nízkému statusu rodiny, ze které pocházeli. Otec Antonína Dvořáka byl, jak známo, řezník, otec Leoše Janáčka venkovský kantor, otec Bohuslava Martinů pověžný a příležitostný švec atd. (Existovaly ale i příklady skladatelů, jejichž rodinný status se podobal spíš tomu Smetanovu: otec Josefa Bohuslava Foerstera byl významný pražský hudebník a pedagog, otcové Vítězslava Nováka a Otakara Ostrčila byli lékaři atd.)

Důležitější než majetek byla pro rozvoj dítěte spíš atmosféra v rodině. O tom, že v početné smetanovské smečce panovaly dlouho, vlastně až do Smetanovy dospělosti, laskavé a férové vztahy, nikdy nevznikly pochyby. Ze všech dochovaných svědectví plyne, že „Fricínek“, jak se prvorozenému doma říkalo, vyrůstal v mračnu sourozenců jako ten, kdo nemá důvod ani na okamžik pochybovat, že je milován. Rodina se přitom rozrůstala nikoli jenom o nově narozené děti, ale přibírala pod společnou střechu i různé příbuzné; se Smetanovými tak několik let bydleli matčini rodiče, podobně otec přijal ke stolu také svou ovdovělou sestru s pěti dětmi.

Společensky žili na rozhraní mezi zámkem a městem. Pokud mohli volit, počítali se raději k zámku. Podobně jako ostatní děti chodil i Fricínek odmala oblékaný „za pána“. Celých svých sedm litomyšlských let prožil napůl doma a napůl na zámku, kam měl jako dítě volný přístup. Přirozená hrdost, kterou se vyznačoval v pozdějším životě, mu i ve světě mnohem četnějších společenských přehrad, než jaké pociťujeme dnes, velela, že o tom, které dveře mu zůstanou otevřené nebo zavřené, rozhoduje výhradně on sám.

Smetanovi žili v Litomyšli jako „také vrchnost“ a byli si své pozice vědomi. Na zařízení bytu podobně jako na oblečení se nešetřilo. V roce synova narození otec zahajoval své podnikatelsky nejúspěšnější období, které mělo trvat celých dalších dvacet let. Rok po Bedřichově narození se natolik zmohl, že od hraběte Valdštejna koupil za hotové jednu z nejvýstavnějších budov ve městě, tzv. Panský dům na hlavním litomyšlském náměstí; později tam sídlil úřad městského purkmistra. Rodina dům vlastnila po celých deset let, aniž v něm vlastně kdy bydlela; práce otce vázala k „starému“ bytu v sousedství pivovaru, takže Fricínek prožil dětství tam a v Panském domě otec ubytovával spíš různé příbuzné, případně nájemníky, a nechával tam také pálit kořalku. Všecky další Smetanovy děti se narodily a rostly v bytě v pivovaře.

Do matriky byl Bedřich Smetana zapsán jako Fridrich, což nastoluje otázku, v jakém jazykovém prostředí byl vychováván. Otec jako typický představitel české venkovské vyšší střední třídy byl jazykově dvojdomý: doma se ženou a s dětmi, a patrně i s většinou zaměstnanců pivovaru, mluvil česky, zatímco obracel-li se, ať už ústně či písemně, k vrchnosti, volil němčinu. Prostě proto, aby se i s ní dorozuměl; jakkoli to například u litomyšlských Valdštejnů nebylo nutné, mnozí z nich česky také uměli.

Kde mohl sám rozhodovat, volil vždycky češtinu. Česky sepisoval manželské smlouvy (obsahující i důležité klauzule o majetku), stejně jako různé verze svého testamentu. Když měl však psát, ukazovalo se, že oba jazyky zná hlavně v jejich řečové, nekodifikované podobě: přestože se všude domluvil, když vzal do ruky brk, ukázalo se, že není doma tady ani tam; jakkoli už od roku 1828 odebíral Bohemii, nejlepší noviny v zemi, přirozeně německojazyčné. (Tento zvyk po něm syn později převzal a četl Bohemii pravidelně až do roku 1861, kdy definitivně a plně optoval pro češtinu; předtím si tyto noviny nechával zasílat dokonce i do Švédska, kde pobýval skoro šest let, jako hlavní zdroj informací z domova.)

První řeč, kterou Smetana doma uslyšel, byla skoro jistě čeština. Ale jak rostl a společensky se obrušoval, tak jí zároveň ubývalo. Mateřská řeč se tehdy ještě na veřejnost nehodila; nebyla jazykem ani politiky, ani většinové kultury. Když se Smetana mnohem později rozhodl pro češtinu, omlouval se, že to neudělal mnohem dřív, a zároveň to vysvětloval tím, že by se ve světě hudby nedomluvil. Ostatně i poté, co zvolil jako hlavní jazyk češtinu, komunikoval v němčině dál všude, kde to bylo třeba, a zdaleka to od něho nechtěli jenom na úřadech; v němčině vedl například většinu korespondence s oběma svými manželkami.

Dětství prožité v dostatku pomáhalo formovat Smetanovu slunnou povahu. Už přízeň hraběte Antonína Valdštejna otci Františku Smetanovi byla nadstandardní; šlechtic si svého sládka oblíbil, takže s ním kromě pracovních záležitostí trávil také část svého volného času, rád ho třeba bral na společné hony. I lásku k honitbě nejstarší syn po svém otci časem zdědil.

Vlastně se dá říci, že jako hudebník si Bedřich Smetana proti tomu, k čemu se zdál v dětství předurčen, v dospělém věku pohoršil. Během svého života si skladatel Smetana nikdy nemohl dovolit zakoupit venkovskou usedlost, jako to učinil jeho otec v roce 1835. Žádný z jeho pražských bytů se nepodobal luxusním sídlům, jaká obývali skladatelé, ke kterým později vzhlížel, ať už šlo o monumentální Altenburg ve Výmaru, kde Smetanu přijímal Franz Liszt, nebo bayreuthský Haus Wahnfried Richarda Wagnera, kde sice Smetana pána domu nikdy nenavštívil, články o tomto podivuhodném příbytku však plnily dobové hudební žurnály.

Odrazem skutečnosti, že peněz v rodině sice bylo dost, ale přesto na hospodaření s nimi záleželo, byl Smetanův zvyk, který si přenesl do dospělého života a který ho neopustil až do smrti: pečlivě, do haléře, si skoro půl století zapisoval, kolik kdy utratil za činži, dříví, za nábytek nebo za žehličku, klobouk, vějíř, brusle, balíček karet, ptáčka v kleci nebo zubní kartáček.

Prostor jeho dětských her každopádně zůstával velkorysý. Jestli ho otec a ostatní dospělí pouštěli do pivovaru, aby jim tam běhal pod nohama, je otázka; skoro jistě si však hrával na prostranství mezi pivovarem a zámkem, které vybízí k hrám i dnešní děti. Na rozdíl od současné podoby bývalo ve Smetanových časech údajně uprostřed této plochy jezírko obklopené pár topoly; bylo tam tedy kde se schovat i kde se skrýt ve stínu, když pálilo slunce.

Vzhledem k tomu, že skoro stejně blízko jako do zámku, tedy pár kroků, to z domu bylo i do piaristického kostela Nalezení Svatého kříže a do nedaleké piaristické koleje (gymnázia), může působit zvláštně, že se katolický vliv výrazněji neprojevil ve Smetanově životě — a to ani v tehdejším dětském, ani v pozdějším dospělém. O tom, že Smetana se podivuhodně (ve srovnání s většinou svých současníků) minul s náboženskou vírou, ještě bude v různých souvislostech řeč. Všude tam, kde se jiní kořili lásce transcendentní, Smetana uctíval lásku pozemskou.

Jak rostl, jeho pozice doma se měnila. Do rodiny přibývaly další děti, mezi nimi i tři bratři; nezůstával už tedy, tak jako dosud, obklopený jen sesterským fraucimorem. Někteří nově narození zemřeli; dětskou smečku nakonec vytvořilo deset dětí, které zdědily vitální povahu svých rodičů a draly se do světa.

V zadním úzkém pokoji Smetanova pivovarského bytu, za rodičovskou ložnicí, dodnes ukazují nevelký pokojík, skoro komůrku, kde prý Bedřich Smetana kdysi začal s hudbou; byla to jeho první hudební studovna. Poprvé prý tam vzal housle do ruky, už když mu byly čtyři roky.

Přivedl ho k tomu jeho otec. O deset patnáct let později, když zjistil, že syn v hudbě nalezl smysl života, toho patrně litoval, v roce 1828 ale asi ani nemohl jinak. Učil syna všemu, co uměl sám, a mezi tyto činnosti, kdy bylo možné nemyslet na práci, patřila hudba na jedno z předních míst. Princip „co Čech, to muzikant“ tehdy platil všeobecně, popisoval situaci ve většině českých rodin. I otec Smetana se vycvičil k pravidelnému domáckému muzicírování; kdykoli to šlo, zasedl s přáteli v duu, triu a nejlíp kvartetu; sám obsluhoval housle, a jako muž s vlivem ty první.

Syn zdědil hudební talent asi spíš po matce, v jejíž rodině bylo několik nadprůměrných hudebníků. Otec se sice věnoval jen domácímu hraní, spojení talentu a vervy však u syna neslo ovoce: co začalo obracením otcovských not při domácích hudebních dýcháncích, z toho se od Bedřichova čtvrtého roku věku stala vlastní houslová hra. Syn v ní, zvláštní věc, dělal rychlé pokroky, ačkoli to nemělo viditelnou příčinu, doma mu neměl kdo pomáhat; otec byl schopen dodat jen hudební základy. Syn byl přirozený talent, autodidakt.

Byla to doba (dodnes vlastně asi je), kdy svět bažil po zázračných hudebních dětech. Kde se nějakému malému houslistovi začalo záhy dařit, tam hrozilo, že v něm začnou vidět nového Mozarta, který, jak známo, komponoval už od pěti let, v osmi složil první symfonii, ve čtrnácti první operu atd. Jako koncertní hvězdy vynikli už v dětství Beethoven, Mendelssohn-Bartholdy, Liszt, Clara Schumannová a mnozí další. Když si Bedříšek v zadní komoře pivovarského bytu vrzal na své dětské skřipky, asi podobné sny neměl; spíš ho zajímalo, jak hře na ten nástroj přijít na kloub, a překvapovalo ho, že mu to i jako samoukovi jde.

Změnilo se to, když mu otec opatřil prvního učitele hudby Jana Chmelíka. Nejčastějším nástupištěm do hudby byl tehdy stejně jako v současnosti klavír, učitel tedy začal vyžadovat výuku na něm. Bedříšek chvíli vzdoroval, ale pak změnil názor a učinil klavír skoro na celý život svým hlavním hudebním vyjadřovacím prostředkem. Když se nikdo nedíval, vybrnkával si na něm dokonce jednoduché prstokladové skladbičky, které nebyly v notách. On komponuje! všiml si jednou jeho otec s úžasem.

Těžko na cvičišti, na venkově v ráji

Že se v něm děje něco zvláštního, se poprvé veřejně ukázalo 4. října 1830, to mu bylo šest a půl, když veřejně vystoupil na akademii uspořádané litomyšlským filozofickým ústavem. Jak velel vkus doby, zahrál klavírní parafrázi předehry z Auberovy Němé z Portici, první velké francouzské opery, která se od svého vzniku v roce 1828 stala společenskou událostí všude, kam dosáhl její vliv: tématem společenské vzpoury podnítila v roce 1830 skutečnou revoluci v Belgii, ve stejném roce přivodila pád bourbonské dynastie ve Francii atd.

Po litomyšlském koncertě žádný převrat nenásledoval; jeho zarámování bylo konzervativní, akce se uskutečnila k oslavě svátku císaře Františka I. a mezi shromážděnou městskou honorací nechyběli ani členové hraběcí rodiny. Ti také okamžitě zareagovali: od té doby býval malý Smetana zámeckým hostem nikoli jako syn sládka odnaproti, ale jako malý pianista hrající k potěše Valdštejnů a jejich hostů. Bylo to první šlechtické prostředí z mnoha, do kterých ve svém pozdějším životě pronikl; poprvé se mohl přesvědčit, že i při zachovávání přehrad existují pro vyvolené cesty — a hudba je jednou z nich —, které člověku, jako je on, otevřou dveře do jakékoli společnosti.

Nač neměl buňky, to byla škola. Zjistilo se to hned v prvním školním roce (1829/1830), kdy nastoupil k litomyšlským piaristům, aby se naučil číst a psát. V prvním roce se dobré známky dávají všem dětem pro radost, na Fricínkovi však bylo vidět, že ji nemá, nechápal, proč najednou musí prosedět několik hodin denně v tmavé učebně. V druhé třídě už leccos naznačovalo, že se rodí problém a že piaristický režim pro mladého Smetanu není. Nebyl ochoten směňovat, tak jako ostatní, kázeň za výsledky, a tak v druhé třídě už šly známky rychle dolů. Bylo možná jeho štěstím, že poměry rodiny se změnily, a ještě než skončil školní rok, Smetanovi se z Litomyšle odstěhovali.

Těžko říct, co na jaře 1831 rozhodlo, že otec přijal nabídku hrabat Černínů a odešel vařit pivo pro změnu k nim, na zámek v Jindřichově Hradci. V Litomyšli se, jak už bylo zmíněno, vůbec neměl špatně; Černínové ho však zřejmě zaplatili ještě líp a především mu dali smlouvu na celé tři roky dopředu, zatímco Valdštejnové mu kontrakt prodlužovali vždycky o rok.

Do Jindřichova Hradce to bylo z Litomyšli 150 kilometrů, byl to nový svět; také v tom, že se tam na rozdíl od Smetanova rodného města mnohem víc němčilo, ke staré zemské hranici českého království odtud nebylo daleko. Otec ale získal vyšší plat a rodina lepší byt, než byl ten v Litomyšli: slunný, prostorný a navíc umístěný v prvním patře, takže z oken už se na svět nehledělo přes mříže jako ve starém bydlišti. Pivovar opět sídlil v těsné blízkosti zámku; vrchnost se v něm však (další rozdíl proti Litomyšli) zdržovala jenom občas, dávala přednost pobytům ve Vídni nebo v Praze. Nebyl zde tedy takový provoz, zato ještě víc prostoru pro dětské hry, které se občas přenášely na zámecké nádvoří nebo do nitra zámku.

Bedřichova vlastní hudební výchova zde však měla méně jiskřivé parametry; otec mu i v Hradci najal učitele hudby, regenschoriho Františka Ikavce, údajně přísného a s chutí trestajícího i takového žáka, jakým byl po hudbě dychtící Bedřich Smetana.

Litomyšlskou hudební školu hrou tedy nahradil přísný režim, k jehož výhodám patřilo alespoň to, že Smetana si zde kromě hry na housle, violu a zčásti i na klavír osvojoval také zpěv; před mutací měl údajně pěkný čistý soprán, který z něj načas učinil ozdobu kůru v jindřichohradeckém kostele Nanebevzetí Panny Marie. Sláva měla i tentokrát své meze, Smetanu návštěvy kostela nijak zvlášť nebavily. Nejpozoruhodnějším dokladem jeho tehdejšího usilování tak zůstala krátká, v živém provedení zhruba minutová skladba, první známá, kterou složil. Smetanův Kvapík D-dur se dodnes jako kuriozita nahrává a uvádí: osmiletý už tehdy jako by předjímal svůj osud, komponoval k tanci.

Rodinně a společensky bylo pro jeho pozdější život nejdůležitější, že otec se v Hradci při práci seznámil s finančním úředníkem Karlem Kolářem. Brzy se sblížily i oba rodinné klany a trávily společně spoustu času. O společných večerech se koncertovalo a sborově zpívalo. Desetiletý Smetana zažil ve městě také první bály, které pronikaly z aristokratického do měšťanského světa jako společenská novinka zatím spíš v německé než v české části společnosti.

Při společném hraní Bedřich poprvé zaregistroval také o tři roky mladší Kateřinu Kolářovou, už tehdy se zajímající o klavír stejně jako on. Později, už v jiných a lepších konstelacích, se jeden druhému přiznali, že prvotní sympatie, kterou jeden v druhém vyvolali, byla vzájemná.

Hlavním Bedřichovým úkolem i v Hradci však zůstávala nikoli hudba, ale škola. Otec odmítal představovat si jeho budoucnost jinak než jako dědice rodinné firmy, což bylo podmíněno ziskem vzdělání minimálně středoškolského; když si navíc dovoloval luxus snění, představoval si syna i jako právníka, pána nezávislého na vrchnosti.

Bedřich se však ztěžka protloukal už prvními třemi ročníky obecné školy. Když je v Hradci jakž takž zvládl, následoval vstup na slavné gymnázium, kde kdysi učil Bohuslav Balbín, což však bylo mladému Smetanovi asi srdečně jedno, pasivní přístup přijímání učenosti ho drtil. Otec, který si toho byl vědom, mu najal jako domácího učitele o sedm let staršího spolužáka Františka Dederu; později proslul jako policejní komisař, kterého Karel Havlíček Borovský zvěčnil v Tyrolských elegiích coby muže, který ho v roce 1851 eskortoval do vyhnanství v Brixenu.

Moc to nepomáhalo. Primou Bedřich ještě prošel, ale v sekundě, na konci prvního semestru, už se vysvědčení hemžilo nedostatečnými; druhý semestr v létě 1835 už nedokončil.

Těžko říci, v čem byl hlavní problém. Možná hypotetická příčina se objevila až s velkým časovým odstupem, Smetana se jí svěřil jednomu z přátel, Josefu Srbu-Debrnovovi až v roce 1880, nedlouho před svou smrtí.

V roce 1835, když mu bylo jedenáct let, si s kamarády hrál na břehu rybníka Vajgar: vzali láhev, naplnili ji střelným prachem, zapálili a těšili se na výbuch. Když se nedostavoval, šel Bedřich láhev zkontrolovat; ta mu v té chvíli vybuchla přímo do obličeje a způsobila tržnou ránu a z ní vyplývající pozdější lehkou deformaci obličeje.

Je možné, že úraz měl vliv na Bedřichovu silnou krátkozrakost (sedm dioptrií), která mu byla diagnostikována brzy potom. Někteří lékaři, především pozdější obličejový chirurg Jiří Ramba (1940–2023) vyjádřili názor, že úraz Smetanu poznamenal nejen ve zmíněném roce 1835 (a mohl tedy ovlivnit špatné výsledky ve škole), ale že měl trvalé následky, které přivodily potíže se sluchem a posléze, v roce 1874, úplnou hluchotu.

Nezdárný školák však měl stejně jako před třemi roky v Litomyšli nakonec štěstí v neštěstí: vrchnost otci v zámeckém pivovaře neprodloužila kontrakt, jeho konec v Jindřichově Hradci (k 1. květnu 1835) se časově téměř kryl s koncem školního roku. A tak nové stěhování znamenalo pro syna i odchod ze školy a naději, že někde jinde, na jiném místě, to bude lepší.

Jakkoli konec v Hradci nastal pro otce nečekaně, ekonomicky si v té době stál tak dobře jako nikdy; u Valdštejnů i u Černínů si dokázal našetřit a stále mu také patřil tzv. Panský dům na litomyšlském náměstí (který ale pro rodinu ztrácel význam, protože bylo zřejmé, že rodina se tam nevrátí, nakonec tedy tento dům v roce 1835 prodal). V každém případě měl dost peněz, aby se mohl svobodně rozhodovat, co podnikne. To, co by tedy bylo za jiných okolností katastrofou, přijal spíš jako vysvobození a rozhodl se, že napříště už nebude sloužit cizím zámeckým pánům, ale udělá se pro sebe.

Zjistil, že je na prodej statek v Růžkových Lhoticích, malé obci nedaleko Čechtic na Vlašimsku. Zajel si ho prohlédnout a vrátil se spokojen, s přesvědčením, že pro svou početnou rodinu a navázané příbuzenstvo konečně našel na cizí moci nezávislou budoucnost.

Statek se dražil v červenci 1835 v Praze a otec na tu dražbu vzal nejstaršího syna s sebou. Budoucí skladatel tehdy poprvé, i když jenom na pár hodin, uviděl hlavní město. V dražbě zaplatili nejvíc, 21 050 zlatých v hotovosti, statek i s panstvím získali a stali se venkovskou vrchností.

Růžkovy Lhotice. Nebe

Obec Růžkovy Lhotice je dodnes líbeznou prakticky v každém ročním období. Možná že ten nejvhodnější čas k jejich návštěvě je ke konci léta, kdy příroda nabízí oku nejvíc svých plodů a jejich barev. Kdo přijíždí k obci v podvečer od západu, blíží se alejí starých ovocných stromů a slunce mu svítí přímo do zad; zámek po pravé v ruce v obci o pár „číslech“ nemůže minout. A v něm umístěnou expozici dějin hudby na Podblanicku (se zvláštním zřetelem k tvorbě Bedřicha Smetany) taky ne.

Původně to byla tvrz a sídlo nižší šlechty; „zámek“ se tomuto typu venkovských sídel začalo říkat většinou až v 19. století, kdy lidé jako právě Smetanův otec toužili napodobit život šlechty včetně vnějších atributů. Po provedených přestavbách se současná podoba zámku od té, jakou měly Růžkovy Lhotice v třicátých letech 19. století, liší, základní dispozice však zůstala stejná.

Vstoupí-li člověk do dvora, po pravé straně ho přivítá hlavní obytná budova, kde kdysi, v prostorném bytě v prvním patře, našla svůj příbytek i početná Smetanova rodina. V přízemí se nacházely byty personálu, kuchyně a dílny, v druhém patře, dnes už neexistujícím, po pozdějším požáru strženém, byly pokoje pro hosty. Naproti přes dvůr se rozprostírala hospodářská stavení s chlévy a zahradami. Ze dvora se šlo do okrasné i ovocné zahrady, pár kroků to odtud bylo také do hospody a pivovaru.

Všechno, co otec Smetana potřeboval k životu i práci, bylo shromážděno na jediném místě. Slovem idyla, k níž přispívalo i to, že zakoupením usedlosti se František Smetana stal tzv. svobodníkem, člověkem samostatně hospodařícím a nepodřízeným, tak jako tomu bylo v Litomyšli nebo v Jindřichově Hradci, cizí vrchnosti. Nepožíval vrchnostenské ochrany, vrchnost však už vůči němu nesměla mít další nároky.

Nyní všichni Smetanovi svým dalším osudem záviseli jen sami na sobě. „Na svém“ měli například právo vařit a čepovat pivo nebo pořádat hony. Nejvíc takových svobodníků žilo v Čechách právě na Podblanicku. Daná odlišnost od běžného lidu trvala až do roku 1848, kdy se zrušením poddanství osvobodilo i ostatní venkovské obyvatelstvo.

Až do té doby, na třináct let, se Smetanovi stali vrchností svého druhu. Byli příslušníky stejné kasty, specifické venkovské nobility, jejíž členové vládli i na četných panstvích v okolí. Peníze jim plynuly z výnosů pozemků; bylo jich většinou dost na to, aby mohli žít stylem odpozorovaným od skutečné šlechty: ačkoli na venku, tak po městsku a kulturně. Část okolních vlastníků navíc k „pravé“ šlechtě skutečně patřila.

Až do roku 1834, kdy zemřel, se dalo třeba do zámku v patnáct kilometrů vzdáleném Pravoníně jezdit za hrabětem Janem Josefem Pachtou, proslulým mecenášem, který kdysi ve svém pražském paláci opakovaně hostil W. A. Mozarta, podporoval Josefa Myslivečka, a na venek, do Pravonína, zval k pobytům začínajícího skladatele Richarda Wagnera. Takzvaný starý zámek v deset kilometrů vzdálených Košeticích (v povědomí zájemců o historii figuruje hlavně díky agrárnímu politikovi Antonínu Práškovi, který ho obýval za první republiky) patřil za zdejších smetanovských časů velkostatkáři Josefu rytíři Stanglerovi, který zde pořádal hudební seance po vzoru dřívějšího vlastníka rytíře Antonína Mauritze z Böhmu a jeho potomků. V barokním zámku v Lukavci, kam to bylo z Růžkových Lhotic kočárem také slabou půlhodinku cesty, se o hudební život staral Jan Thun-Hohenstein, který nemovitost koupil v roce 1831; o deset let později ji od něj koupil Jiří Vilém Löwenstein, který zde později dopřával letní pobyty například básníkovi Antonínu Sovovi a dalším přátelům.

Na zámku v pět kilometrů vzdáleném Onšově, ve vlastnictví pražského arcibiskupství, se nájemci střídali značnou rychlostí, s některými se dalo vyjít, s jinými ne. Některá z těchto sídel byla ale dost fascinující sama o sobě; například zámeček v nedalekých Vyklanticích, který si jeho původní majitel hrabě Joachim Harrach nechal postavit na půdorysu „svého“ písmene H (tak jako to rád dělal Jan Blažej Santini-Aichel, který coby architekt této stavby sice není výslovně potvrzen, v obci však projektoval katolický kostel).

Všechna tato sídla se rozkládala v tehdy (a do značné míry ještě dnes) idylické, v zásadě barokní krajině na rozhraní úrodných středních Čech a pomalu se zvedajícího podhůří Vysočiny. Požitkem bylo už projíždět se tou Bohem políbenou krajinou od místa k místu, buď v sedle koně, jak si to oblíbily Bedřichovy sestry, které zde vyrůstaly jako zámecké slečny, nebo v bryčce či kočáru, což se víc líbilo Bedřichovi.

Všichni dohromady byli měšťany na venkově. Jejich život zde, tak jako tehdy nikde, nebyl snadný, ale chvíle oddechu bylo jak a s kým vychutnat. Nejčastější záliby, které zdejší majitelé zámků i s rodinami navzájem sdíleli, byly společné muzicírování a honitba.

V samotných Růžkových Lhoticích zněla hudba skoro každý den. Téměř všechny děti Františka Smetany hrály na nějaký hudební nástroj, většinou na housle nebo na klavír. Otec dál neúnavně organizoval sousedské kvartetní táčky, které často, stejně jako ostatní rodinné sešlosti, vrcholily společným zpěvem; s hudbou bylo spojeno také provozování domácího divadla.

O vztahu Bedřicha Smetany k lovu zvěře ještě bude řeč na příslušných místech. Zrodil se zde, v Růžkových Lhoticích, kde otec, někdejší účastník valdštejnských honů v Litomyšli, nyní jako pozemkový pán začal organizovat hony sám. A brzy se ukázalo, že jeho nejstarší syn, v četných dalších věcech celkem křehký, se v lovu zvěře potatil — jakkoli se mohlo zdát, že třeba jeho krátkozrakost mu bude v této zálibě podstatnou překážkou.

Zpětně nahlížený se Smetanův život může jevit jako zasvěcený hudbě od samého začátku; o jeho prvním veřejném koncertě v době, kdy mu bylo jen šest let, už byla zmínka. Ve skutečnosti to až tak jednoznačné nebylo. Až do svých dvaceti let, kdy se pro hudbu definitivně rozhodl jako pro svůj životní program, dělil svou pozornost zhruba napůl mezi hudbu a honitbu. Ještě o mnoho let později rád vzpomínal, jak o letních prázdninách, kdy býval plným pánem svého času, holdoval lovu denně, šťastný, že hodiny strávené v lese nemusí počítat.

Doba, kdy se Smetanovi stali v Růžkových Lhoticích pozemkovými vlastníky, lovům zvěře mimořádně přála. Oficiálně, až do zrušení poddanství v roce 1848, směla lovit jen šlechta nebo „skoro šlechta“, jako byli svobodníci Smetanova typu, toto pravidlo se však často a rádo porušovalo. Chov zvěře, do té doby neregulovaný, začínal dostávat pravidla; rozvíjelo se třeba bažantnictví, v polovině 19. století se v českých oborách objevili mufloni, jeleni sika a další, dosud ve střední Evropě nepříliš vídaná zvířata. Nové zbraně, brokovnice, činily lov celkem zábavnou kratochvílí i pro ty, kdo ve střelbě nevynikali.

Střílet směl v zásadě každý majitel dostatečně velkého pozemku plus každý, komu to vlastník povolil. Vedlo to k prudkému rozvoji individuálních i společných loveckých technik; rodily se termíny jako šoulačka, ploužení nebo kruhová leč. Teprve v druhé polovině 19. století začalo být právo lovu v Čechách opět omezováno na myslivce profesionály nebo na držitele loveckého lístku, kteří i jako amatéři museli prokázat základní znalosti.

Čím lov Smetanu tolik přitahoval, nelze s jistotou říci; sám o své velké lásce mluvil jen příležitostně. Nebylo pochyb, že mu střelba přinášela vzrušení, srovnatelné mezi fyzickými aktivitami snad jen se vzrušením, jaké zažíval při tanci (také o něm bude řeč). Zdá se, že pobyt se zbraní v ruce ve volné přírodě mu byl synonymem intenzivně prožívané svobody. Pokud navíc trefil cíl, bylo ještě lépe, samotný zisk trofeje však radost z lovu nepodmiňoval.

Základem bylo být v lese a dávat zabrat tělu; lovecké zážitky zřejmě byly u zrodu Smetanovy výjimečné tělesné kondice, které se s výjimkou pozdních let těšil po většinu života. Ještě jako padesátník, v dobovém nazírání tedy stařec, který měl být na konci svých sil, udivoval pružnosti svých pohybů i výdrží, s níž absolvoval dlouhé túry přírodou, které pro rodinu a přátele rád organizoval (a kde často býval jediným účastníkem, jehož takové kratochvíle bavily).

V dobách, kdy žil v Růžkových Lhoticích, byl šťastný. Každý by byl. K pocitu štěstí přispívalo pevné ukotvení v početné rodině, jejíž soudržnost příliš nenarušovalo ani to, když starší sourozenci začínali opouštět domov a zakládali vlastní rodiny. S většinou sourozenců, pokud se dožili, Bedřich Smetana držel do pokročilého věku jako s lidmi, které finančně podpořil, kdykoli si o to řekli, se kterými se mohl kdykoli navštívit a u nich pobýt apod.

Nebyl tak silným patriarchálním typem jako jeho otec, jakkoli i on považoval za samozřejmou povinnost postarat se o svou vlastní rodinu a činil tak do roztrhání těla, i v čase své vážné nemoci, která mu ke konci života skoro znemožňovala práci. Zároveň jeho úkoly, seslané osudem, měly být složitější než předtím ty otcovy. Byl vázán nejen ke své rodině, ale prostřednictvím své tvorby k podstatně širšímu společenství, jemuž musel odevzdávat všechny síly stejně, jako to dělal u vlastních dětí.

Škola. Disciplína. Všechno špatně

Konec šťastného léta roku 1835 nicméně obnovil otázku jeho dalšího studia. Otec trval na svém: z Bedřicha bude pán. Problém byl, že všude, kde syn dosud studoval, za ním zůstávala spálená země. Po Litomyšli se nemohl vrátit ani do Jindřichova Hradce. Otec tedy vymyslel nový plán: Bedřich nastoupí na gymnázium v Jihlavě, znovu od začátku do druhého ročníku, který v Hradci nedokončil. Z měst, kde bylo možné studovat, Jihlava ležela poměrně nedaleko, navíc šlo o německé město: Bedřich tam znovu vplyne do jazyka a řeči, kterým se v novém, podblanickém domově už asi začal odcizovat.

Bylo to poprvé v jeho životě, kdy se musel vydat pryč z domova a od rodičů. A znovu, už potřetí, to nedopadlo dobře. Později o necelém roku stráveném v Jihlavě nikdy moc nemluvil, jako by se snažil onu epizodu vymazat ze života. Snad se nedokázal ubránit přívalu jazykové i jiné cizoty; ve škole ani ve městě si nenašel žádné kamarády, dokonce ani hudba ho tam údajně nebavila. Už na konci prvního pololetí tedy znovu propadal ze tří předmětů; nezdálo se, že je schopen pokračovat, a tak ho otec i potřetí vzal ze školy pryč.

Byl problém v tom, že byl méně dospělý, než za jakého jej pokládali a jakým chtěli, aby se stal? Nezdálo se, že koná ze vzdoru; skoro jistě si naopak vyčítal, že svým dobrotivým rodičům nedopřává víc zasloužené radosti. Zdálo se, že si nemůže pomoci. Nikdo z učitelů ho patrně nedokázal oslovit způsobem, který by ho vytrhl z jeho studentské pasivity. Musel si asi připadat jako budižkničemu; doma mu tak sice neříkali, ale okolí podobnou šetrností nejspíš neoplývalo.

Další letní idyla v Růžkových Lhoticích tentokrát uplynula rychle. Na jejím konci otec postavil syna před dvě svá nová rozhodnutí. První znělo, že jeho příštím studentským působištěm bude Německý (současný Havlíčkův) Brod. To druhé a podstatnější bylo, že nenastoupí do druhého ročníku, ale vezme gymnázium znovu úplně od začátku, tedy počínaje „parvou“ (primou).

Důvod druhého otcova rozhodnutí se zdál zřejmý: synovy žákovské problémy byly takového rázu, že si buď nepamatoval, nebo ignoroval i učivo už dříve nabyté. Nešlo však o synovo potrestání ani ponížení. Dalším a podle všeho rozhodujícím důvodem bylo, že do téže „parvy“ zároveň nastupoval jeho mladší bratr Antonín. Jedenáctiletý Bedřich se tak sice ocitl mezi spolužáky, kterým bylo většinou o tři roky méně, přítomnost bratra však měla zabránit tomu, aby Bedřich, tak jako v Jihlavě, ztratil kuráž a chuť na sobě pracovat.

A tento otcův předpoklad vyšel. Tři roky, které Bedřich v Německém Brodě prožil (1836–1839), zbrzdily jeho pád. V Brodě se stal konečně studentem se vším, co k tomu patřilo, tedy jak s ucházejícím školním prospěchem, tak zejména s vydatnou účastí na studentském životě, do kterého se zde zapojil. V Brodě přestal být plachým samotářem a začal žít reálný život.

Přesto poslechl otce jen napůl. Rodiče ho na cestu do Brodu vybavili dvěma úkoly: aby se konečně začal učit a aby zanechal hudby. Splnil jen ten první. Školu se naučil jakž takž zvládat hlavně s pomocí starších spolužáků, jako byl třeba Karel Havlíček, pozdější Borovský.

S hudbou to bylo složitější. Na brodském gymnáziu ji vyučoval kněz Karel Šindelář, který Smetanovi dovoloval hrát na svůj domácí klavír (Smetana jinou možnost ve městě ani neměl), zvlášť když zjistil, že má ve svém žákovi nadprůměrného klavíristu. Od té chvíle bylo Smetanovým úkolem přehrávat učiteli jeho oblíbené skladby stále dokola. Naštěstí mezi nimi byly i takové, jejichž opakováním se člověk mohl učit, například klavírní transkripce předehry z Weberovy opery Čarostřelec, která od své premiéry v roce 1820 budila frenetické nadšení po celé Evropě; také učitel Šindelář vyžadoval po svém žáku, aby mu tuto ouverturu opakoval znovu a znovu.

Existovala však věc, kterou Smetanu nakonec ovlivnil ještě víc. Půjčil mu cosi, co mladík do té doby neznal: klavírní výtah z opery, o které navíc už slyšel a která patřila v té době k nejhranějším, k Zampovi francouzského skladatele Louise Josepha Ferdinanda Hérolda.

Dnes název této opery něco řekne asi jen vážným operním znalcům, ve své době přitom, podobně jako u už zmíněné (a o něco slavnější) Auberovy Němé z Portici, šlo o dílo, které hýbalo operním světem. Jako díla, charakteristická pro určitou dobu, vnímáme často ta, jimž byl význam připsán až dodatečně, zatímco ve své době často vzrušovala hrstku lidí. Ve stejném roce 1836, o kterém je teď řeč, třeba vyšla v Praze Máchova báseň Máj, aniž vyvolala větší pozdvižení; dnes ji považujeme nejen za báseň definující epochu, ale za jedno z největších děl, která zná celá česká poezie. Ve stejné době přitom čtenáři hltali knihy, které pro změnu dnes nevzrušují nás: Deklamovánky Františka Jaromíra Rubeše, Záři nad pohanstvem Josefa Lindy nebo koneckonců i proslulé Rukopisy královédvorský a zelenohorský, o nichž si dnes ze školy odnášíme sice jisté historické „povědomí“, důvod zabývat se jimi čtenářsky však nemá skoro nikdo.

Dvanáctiletý Smetana tedy od svého učitele dostal klavírní výtah Héroldova Zampy, opery, kterou se chystal milovat, k čemuž ji ale potřeboval poznat. Dosud byl zvyklý hrát na klavír jen skladby napsané pro tento nástroj, nyní se však setkal s typem zápisu, který znázorňoval zvuk celého operního orchestru, shrnutý do dvou nebo čtyř linií podle toho, byla-li partitura napsána pro dvě nebo čtyři ruce.

Do té doby podle všeho skutečnou operu ve velkém divadle neslyšel; v Praze ji uváděli jen v jediném, Stavovském divadle, a to při své krátké návštěvě s otcem v roce 1835 navštívit nestihl. Prostřednictvím klavírního výtahu, s citem k hudbě, který v té době už měl, byl však schopen představit si polyfonní zvuk operního orchestru. Otevřel se před ním nový svět.

V Německém Brodě se stal studentem se vším, co k tomu patřilo, včetně oněch celkem krotkých podob studentského bohémství a světáctví, které biedermeierovská společnost povolovala. Bylo mu sotva patnáct, ale už znal první zábavy dospělého společenského života. Například hru v karty: zpočátku taroky, později hlavně whist.

A ani o svou hudbu se v Brodě nenechal připravit. Naopak, zjišťoval, že právě hudba otevírá nejen srdce lidí, ale také dveře do skoro každé domácnosti.

V hudbě byl tehdy život Čechů. Skoro každý hrál na nějaký hudební nástroj a k tomu často z plna hrdla zpíval. Skoro každý druhý člověk v Brodě pěstoval komorní hudbu; také Smetana, který většinou hrával první housle. Začínaly se pořádat české společenské bály a na nich se tančily nové tance, při kterých muž bral ženu do náruče a před očima všech s ní dělal pohyby, které byly jinak na veřejnosti přísně zakázané. Hudební vědec Zdeněk Nejedlý si všiml, že v třicátých letech 19. století, kdy hudba a zpěv patřily k hlavním způsobům, jak sublimací uniknout před bezvýchodnou politickou realitou, vznikly a ustálily se vlastně všechny nejvýznamnější české a moravské písně, vnímané brzy jako národní hymny: Kde domov můj (1834), Hej, Slované (1834) a Moravo, Moravo (1831).

Ani v Brodě se tedy Smetana hudby nevzdal. Někdy se zdálo, že otec je ochoten jeho zálibu tolerovat výměnou za ucházející školní prospěch, který se nyní už nezdál takovým problémem. Občas se svým hudebně talentovaným synem po svém, tj. po venkovsku, také chlubil. Do dějin rodiny vstoupila jeho sázka s čechtickým kantorem Janem Syrovým, kdo — zda Smetanův syn nebo Syrového nejlepší žák — vyhraje souboj pianistů. Konal se na zámku v Růžkových Lhoticích, oba adepti dostali k přehrání tutéž partituru a Bedřich jasně vyhrál — potom se však svěřil matce, že jednu ze skladeb znal předem, a že tedy jeho vítězství nebylo fér. Když to otec uslyšel, rozhodl se předmět sázky, vědro piva, zaplatit sám, což také učinil a všichni zúčastnění je potom vypili společně.

Bylo mu patnáct pryč, nevadilo mu provozovat ani takovouto hudbu, ale chtěl dělat i tu, za kterou se pivo nedostává. Čas se zdál vhodný ke změně programu: po třech letech v Brodě, kdy v zásadě sekal latinu, dokázal, že je schopný pravidelného života s tomu odpovídající disciplínou.

Když tedy otce v roce 1840 požádal, aby směl poslední tři roky gymnaziálních studií dokončit v Praze, v podstatě se neminul s jeho představami. Sen o synu jurisdoktorovi trval a stát se jím v provincii se zdálo obtížnější než napřít nové úsilí na akademickém gymnáziu na pražském Starém Městě. Mezi Čechy mělo vynikající pověst už proto, že jeho ředitelem byl Josef Jungmann (1773–1847), uznávaný tvůrce právě dokončeného pětidílného Slovníku jazyka českého, jímž konečně kodifikoval spisovnou řeč. Zájem o studium na této škole byl větší, než kolik lidí bylo možné přijmout, Jungmann se však nad Smetanou slitoval, protože se za něho přimluvil jeho starší bratranec Josef František Smetana, člen premonstrátského řádu a významný buditel na Plzeňsku.

Jestli měl Bedřich skutečně v plánu pokračovat v Praze ve studiích, je otázka. Ve škole, která sídlila v areálu Klementina, se nechal zapsat, našel si podnájem v sousedství Týnského chrámu a učinil dokonce cosi jako pokus zapojit se do výuky, který však podle (řídkých) dobových svědectví skončil hned v samém počátku.

Údajně o všem už v listopadu 1839 rozhodlo, že se hned napoprvé ve škole před spolužáky špatně zapsal: když se ho učitel zeptal, odkud pochází, odpověděl: „Ich bin ein Deutschbroder.“ Věta prý mezi studenty vzbudila veselí, zvlášť když ji učitel po Smetanovi ještě posměšně zopakoval. Jak moc to Smetanu urazilo a jestli se mu scénka spíš nehodila do krámu, je otázka; jediné, co je jisté, je, že si ji pamatoval (a občas dával k lepšímu) až do konce života.

S odstupem času se nezdá úplně jasné, co na Smetanových slovech bylo tak neodolatelně směšného. Neřekl nic jiného, než že přichází z Německého Brodu, přičemž německý název města (Deutschbrod) spolužáci zaručeně znali. Stalo se snad zdrojem veselí to, že se deklaroval jako venkovan? Nezdá se to pravděpodobné, studenti „Jungmannova“ gymnázia pocházeli z celých Čech; někteří z regionů ještě vzdálenějších, než byla Vysočina.

Snad třídu rozesmálo, že Smetanova slova mohla v překladu znít jako zkomolený „německý bratr“ (Deutschbruder), což by v daném prostředí určitý komický obsah mohlo mít. Možná to bylo ještě jednodušší a kluky prostě rozesmálo Smetanovo ráčkování, jímž v té době trochu trpěl; na podobný druh posměchu však musel být v patnácti letech už asi zvyklý. A nelze vyloučit ani možnost, ke které dospěl Zdeněk Nejedlý: v česky smýšlející třídě pod vedením českého učitele mohla být k smíchu už samotná Smetanova němčina. Udělal prostě chybu, že si včas neuvědomil změnu: že je mezi Čechy.

Bylo-li tomu tak, osud s ním paradoxně špásoval: učinil poněmčencem člověka, který se měl časem zapsat do historie jako tvůrce české národní hudby. Smetanu to mohlo urazit tím spíš, že spolužáci měli v dané situaci vlastně pravdu: v roce 1839 ještě žádným zvláštním Čechem nebyl; v hovorech na vsi možná, ale kdyby se ve městě pokusil dát česky své myšlenky na papír? Hrůza pomyslet.

Že se mohl na školu urazit, se mu zároveň také hodilo. Už ho tam neuviděli. Mohl se naplno věnovat hudbě. I na venkově dřív poznal hudebně leccos, ale v Praze se provozovalo hudby tolik, až se hory zelenaly. Skoro každý večer dávali ve Stavovském divadle operu; pár kroků od domu, kde bydlel. Ve starých společenských sálech, jako byly Reduta, Platýz a Konvikt, a od roku 1836 také v novém moderním sále na Slovanském ostrově, probíhaly společenské akce všeho druhu. Za hudbou bylo ve zvyku chodit na všechny hlavní vltavské ostrovy, kde se hrálo pro obyčejné lidi, ve městě existovalo na třicet tanečních orchestrů; kdo miloval uniformy, mohl se potěšit koncerty vojenských kapel atd.

Všechno to bylo zajímavé — Smetanův vztah k hudbě i představa o vlastní budoucnosti v ní se však radikálně změnily, když 5. března 1840 vystoupil na koncertě v Platýzu Franz Liszt (1811–1886).

Když se britský režisér Ken Russell, excentrik excentriků, rozhodl natočit v roce 1975 film Lisztomanie (a uzavřít tak svou kontroverzní trilogii filmových životopisů hudebních skladatelů, k jejímž objektům patřili ještě Mahler a Čajkovskij), ne náhodou si vybral název připomínající mocnou mezinárodní vlnu masové hysterie, kterou svět zažil, když začali vystupovat Beatles. Do současnosti, tedy do éry popových a glamrockových výstřelků, je však filmový příběh přesazen jen zdánlivě. Pokud jde o atmosféru skutečných Lisztových koncertů (zejména v letech 1839–1847, která prožil jako jedno nepřetržité mezinárodní hudební turné), ta si s šílenstvím, jaký svět dodnes občas zažívá na koncertech rockových superskupin, v ničem nezadala.

O Lisztovi ještě na příslušných místech bude řeč; ve Smetanově životě začal hrát důležitou roli zejména od roku 1848, kdy podpořil zahraniční vydání Smetanových partitur tiskem; brzy poté se oba muži začali osobně setkávat na bázi laskavého učitele a vděčného žáka.

Na nic z toho Smetanovi na Lisztově koncertě v Praze 5. března 1840 nezbyl čas. Zjistil, že pověsti o charismatickém virtuosovi nelhaly: na rozdíl od houslisty Paganiniho, svého vzoru, však na jevišti nepůsobil jako zplozenec pekla. Podmaňoval si návštěvníky pozitivním charismatem. Hudba v jeho podání se podobala zázraku, bylo v ní možné všechno. Liszt, který si některé své koncertní variace psal sám, se v Praze představil jako absolutní pán klavíru, schopný splnit komukoli jakékoli jeho hudební přání, a ještě přidat navrch porci opravdového uměleckého zážitku.

Přitom hrál v Praze samé vesměs známé skladby (Belliniho Puritány, Schubertovy písně Zastaveníčko a Ave Maria apod.), přepodstatněné však do podoby klavírní exhibice. Uvedl také slavnou Beethovenovu Měsíční sonátu (č. 14 cis moll); Smetana poprvé v životě uslyšel její ďábelskou třetí větu, psanou v tempu presto agitato, zahranou ještě rychleji, než to sám skladatel zamýšlel.

Následkem byla nepopsatelná vřava, která Liszta donutila přidat v Praze další koncerty; celkem hrál toho jara ve městě ještě pětkrát. Poslední tak vřele aplaudovanou senzaci hudební Praha nezažila od 29. října 1787, kdy měl v pražském Nosticově (pozdějším Stavovském) divadle premiéru Mozartův Don Giovanni. Virtuos své publikum naprosto ovládl, po dobu koncertu měl nad ním absolutní moc. Působilo to, jako by je svým uhrančivým vzhledem a přívaly tónů, které jako by neznaly technické překážky, hypnotizoval.

Smetanu Liszt uhranul možná ještě víc než jiné. I on už se ve věku šestnácti let sžil s klavírem a občas s ním zažíval chvíle, které byly lepší než všechno, co zatím poznal v běžném životě. Nyní však, od koncertního mistra, uviděl, jak je sám ve skutečnosti malý. Že ho toto poznání nerozdrtilo a nedonutilo se s hudbou rozejít, bylo znamením, že už tehdy nastoupil vážnou cestu k hudební opravdovosti a snad i velikosti. Možná si i nějaký záchvat malomyslnosti odbyl, nebylo by divu; utrpení, pokud vzniklo, však nebylo takového druhu, aby zanechalo stopy.

Když viděl Liszta hrát, uvědomoval si, že přesně toto chce také. Hrát tak, aby lidem otvíral dveře do nových světů, o kterých sami netušili, že někde existují. Jakkoli vysoko nad ním Liszt čněl, šestnáctiletý se rozhodl, že ho bude následovat.

Znamenalo to ponořit se ještě víc do klavírního studia. Bylo to zvláštní, ale na Pražské konzervatoři, založené v roce 1811, se výuka klavíru neprovozovala, změnilo se to až o šedesát let později. Ve městě o to pečovaly četné soukromé školy, mnohé, jako ta Václava Jana Křtitele Tomáška nebo Josefa Proksche, na mimořádné, dalo by se říci mezinárodní úrovni. Školné v nich však bylo vysoké a Smetana si je nemohl dovolit; otci o peníze říci nemohl, ten doma doufal, že Bedřich chodí na gymnázium; vydělat si je neměl čím. Našel si nového soukromého pedagoga Jana Nepomuka Batku, mezitím se však jeho životní trajektorie zas změnila.

Když se přiblížil konec školního roku, se školou už nebylo možné dál nekomunikovat. Smetana musel svou mnohaměsíční absenci buď nějak vysvětlit, nebo se k věci postavit jinak. Udělal to druhé a 13. května 1840 oznámil řediteli Jungmannovi, že ze školy vystupuje.

Největší obavy měl nyní z toho, jak řekne celou pravdu svému otci. Není známo, zda svým rodičům referoval, jak si v Praze vede. Spíš se zdá, že se odmlčel — protože otec udělal věc, kterou jindy nedělal, a nečekaně ho v jeho pražském příbytku navštívil.

Z lásky, o jaké Smetana snil, nakonec nebylo nic, Louisa na jeho hudební a jiná vábení nedala požadovanou odpověď. Skladatel u ní asi neměl šanci, věkový rozdíl jednoho roku u sedmnáctileté může znamenat rozdíl deseti let.

Všude, kde Louisinu polku zahrál, se lidem líbila. Účastníci domácích plesů ji vyžadovali vždycky, a většinou několikrát za večer. A Smetana jim rád vyhověl; učil se popularitě a těšil se z ní. Hrál by vlastní hudbu na přání do roztrhání těla.