Kórejské halušky

copyright © Dominika Sakmárová, 2022

překlad © Milena Machalová, 2024

ilustrace © Michaela Ahonen, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-345-0

ISBN mobi: 978-80-7689-346-7

Vousaté obilí a jiná roční období

Když jsme dostali nabídku přestěhovat se do Koreje – tentokrát už jako rodina –, neváhala jsem ani vteřinu. Další Dálný východ! Dokonce ještě dálnější!

Z dob studií sinologie jsem si o Koreji pamatovala toto: je fascinující a starobylá.

Byla jsem proto zvědavá na tu tradiční zemi, kterou jsem dosud znala jen z knih. Ale jak to často bývá, ocitla jsem se úplně někde jinde – uprostřed moderní, betonové Koreje: budovy plné barevných reklam, nacpaných jedna na druhou; blikající obrazovky na každém centimetru volného místa. Všechno rovněž fascinující, jenže úplně jiným způsobem.

Ještě jsem si pamatovala, že se korejský rok podle čínského vzoru tradičně rozděluje ne na čtyři, ale rovnou na dvacet čtyři ročních období. Každé období je přitom pojmenováno po přírodních jevech, které jsou pro něj typické: období chladné rosy, období probouzení žab a hmyzu nebo období vousatého obilí.

Na první pohled to sice vypadá komplikovaně, ale ve skutečnosti mělo toto dělení i svoje výhody; lidé se podle něj snadno orientovali v rozvrhu zemědělských prací během roku. Například: obilí (ať už rýže, nebo ječmen) bylo zvykem sklízet právě v období vousatého obilí; tehdy už byly zralé klasy pokryté hustými osinami, připomínajícími vousy.

Zajímalo mě, jestli všechna původní roční období platí i dnes, protože v korejské betonové džungli nejsou obilná pole příliš častým jevem. Ale my jsme nějakou náhodou měli nedaleko za domem miniaturní bažinu. O její existenci jsem se dozvěděla tak, že přesně první den období probouzení žab se v ní začaly probouzet žáby. A kvákaly z plna hrdla. Nespletly se ani o den.

To, co pomalu, ale jistě mizí z paměti lidí, si nakonec budou pamatovat jen žáby. Připadalo mi, že korejský kalendář s dvaceti čtyřmi obdobími je už jen vzpomínkou na minulost a na život bez měst a mrakodrapů.

Ale po určité době strávené v Koreji jsem zjistila, že situace není zdaleka tak tragická. Něco zmizelo, něco se, takříkajíc, zmodernizovalo. Rok se stále dá rozdělit na řetězec krátkých období, jenže ta jsou úplně jiná než kdysi.

A tak jsem si začala zapisovat:

Období nalepování bublinkových fólií na okno.

Období housenek visících ze stromů, číhajících na to, aby se mi v nestřežené chvíli zamotaly do vlasů.

Období opadaných plodů jinanu, rozmačkaných všude po zemi (s poznámkou pod čarou: zapáchajících jako zvratky).

Období závěrečné středoškolské zkoušky, kdy se celá země zastaví a ztichne.

Období žlutého prachu ve vlasech.

Období jezení housenek bource morušového na ulici.

Ale i období rozkvetlých švestek, potom třešní, později azalek… Záleží jen na tom, co vás zajímá víc (mě asi ty housenky).

Asi bych mohla vytvořit kompletně nový korejský kalendář – podle Koreje, jak jsem ji vnímala já: jako méně tradiční, méně bombastickou, a ne vždy takovou, jak se prezentuje na plakátech. Ale o to víc chytí člověka za srdce.

Haluškovač a slepice pod paží

„Jaké to je – přestěhovat se s rodinou, s malými dětmi, na druhý konec světa? Jak se tam domluvíte? Co si počnete? Nebojíte se?“

Místo odpovědi jsem jen krčila rameny, nějak bylo, nějak bude.

„Jasně že se nebojíš,“ utrousil manžel, „to jste vy Rusnáci – popadnete pod paži děti, slepice, krávu a dva měsíce se klidně plavíte třeba až do Ameriky.“

Skutečnost je ale úplně jiná. Když se ve vás probudí náhlá touha vycestovat co nejdále od domova, na nejcizokrajnější a nejexotičtější místo, jaké vás napadne…, toto korejské městečko si můžete rovnou vyškrtnout ze seznamu. Vážně.

Je to asi jediné místo v okruhu stovek kilometrů, kde může člověk sedět bosý na zemi v restauraci, nacpávat se nějakým kimči za zvuků cikád a k-popu a kolemjdoucí Korejci ho budou zdravit líbeznou slovenštinou: „Dobrý den! Jak se máte?“

Tedy ne lecjací Korejci, ale „naši“ studenti. Ti, kteří mají na chodbách univerzity vylepené plakáty Štefánika a Dubčeka a po večerech sedí nad učebnicemi slovenštiny.

„To už si nemůžeme na ulici říkat žádné tajnosti,“ smála jsem se.

V našem městečku si opravdu nemůžu být jistá, jestli mě neposlouchá někdo, kdo umí shodou okolností slovensky. Jedinou možností je skutečně uchýlit se k té rusnáčtině a potom si od plic zanadávat, protože libozvučné rusnácké fráze jako T KNŠ se tady, naštěstí, neučí.

Ale to není všechno! Navíc z celé té korejskosti kolem nenápadně prosakují kousky domova. Občas se objeví bar, který se jmenuje VEČER nebo RADOST. Ve večerce jsou vystavené mezi sladkostmi Horalky i oplatky Mila. A v nabídce piva v supermarketu zase nikdy nechybí Kozel ani Plzeň. Říkám, přesně jako doma. Až na to, že toho Kozla vám tu občas naservírují ne s pěnou, ale se spoustou šlehačky a skořice.

A ještě haluškovač! Zapomněla jsem na haluškovač. Je nutné vzít děti, slepice a haluškovač, a až potom je možné odcestovat na druhý konec světa. V Koreji se dá určitě koupit všechno na světě, jen haluškovač, ten neodmyslitelný symbol slovenské kultury, tu věru nemají.

Sice bez slepice pod paží, ale zato s haluškovačem v kufru – samozřejmě že jsem se té cesty do daleké Koreje nebála! Budou to jen korejské halušky, těšila jsem se.

Inteligentní karanténa

Cestování, které je jinak super, je v době koronaviru trochu méně super. A cestovat v období koronaviru společně s malými dětmi, které jsou schopné olízat snad i podvozek letadla, je jako nastavit si hru na nejvyšší obtížnost. Zkusili jsme to za vás.

Hypermoderní Korea, ve které se i ve stánku s cukrovou vatou platí kartou, nás nechala na letišti vyplnit ručně asi deset stohů tiskopisů. Kvůli přísným hygienickým předpisům si nebylo ani kam sednout, a já jsem musela, doprovázená usedavým dětským pláčem, stokrát po sobě vyplňovat číslo pasu, jméno, adresu. Číslo pasu, jméno, adresu… Hlavně tu adresu.

Protože mnohé korejské vesničky se jmenují stejně, nestačí napsat prostě vesničku, ale je třeba specifikovat, ve kterém distriktu se nachází. A taky ve které městské části, a ještě v jaké provincii. A v rámci vesničky je třeba navíc napsat i areál, ulici, budovu, číslo, poschodí a hotovo. A to všechno čtyřikrát, protože jsme byli čtyři.

Věci, které se absolutně nedaly vyplnit on-line nebo dopředu, ještě před odletem.

Když jsme se četnými podpisy zavázali k mnohamilionovým pokutám za porušení předpisů, povinně jsme si do svých telefonů nainstalovali aplikaci pro karanténu. Jeden zřízenec přitom přes rameno dohlížel na správnou instalaci. Druhý nám potom telefony vzal, důkladně zkontroloval, jestli všechno funguje, jak má, dokonce nám i zkušebně zavolal, a až potom nás pustil dál.

Pustil vlastně asi není to správné slovo. V liduprázdné letištní hale jsme svobodně ušli sotva jeden metr, když nás zastavila policie.

„Kde budete trávit karanténu?“

„Doma.“

Po této odpovědi označkovali každého z nás na rameni velkými červenými nálepkami. Asi nesprávná odpověď. Označili bez milosti i děti, i kočárek. Zřejmě proto, aby se nás nikdo nedotkl, chápete, v té letištní hale, kde jinak nikdo nebyl.

„Jak se chystáte dopravit domů?“ ptali se zase jiní policisté o metr dál. Různé provincie tam totiž měly rozloženy svoje stánky s informacemi o karanténní dopravě do konkrétního města.

„Máme tu vlastní auto,“ hlásili jsme a doufali, že nás už nechají jít.

Ale kdepak. Jako by nestačily ty nálepky, jeden z policistů nás osobně eskortoval přes celé letiště. Měl nás bedlivě sledovat až do momentu, kdy všichni nasedneme do auta.

Nevyšlo to však úplně podle plánu – uviděl totiž blonďaté dítě. V té chvíli se v něm očividně probudila korejská láska k dětem. Dokonce se nabídl, že sám poveze kočárek. Přísnost musela jít stranou…, dokonce i hygiena šla najednou stranou. Stáhl si roušku a vesele se společně s dcerou fotili.

Kráčeli jsme tedy k autu a já jsem smutně míjela svítící nápisy obchodů. Kdyby nás aspoň pustili koupit mléko… Když jsou ti dva roky, vláčíš se do Koreje a nečeká tě tam mlíčko, to už umí malého člověka pořádně rozladit.

„Teoreticky si všechno můžeme objednat on-line,“ utěšovala jsem se, „a když půjdeme vynést smetí dolů ke vchodu, nenápadně vezmeme krabice z donášky, ne?“

„V žádném případě nesmíte vynášet smetí!“ dozvěděli jsme se zanedlouho. Jídlo prý bude zabezpečeno. A odpadky odnesou. Ale kdy, to už nám nikdo neřekl.

V materiálech, které jsme dostali, však stálo, že kuchyňský odpad můžeme skladovat v mrazáku. V mrazáku! My z východního Slovenska, kteří máme už ze zásady v mrazáku vždy nacpané aspoň čtyři slepice a půl prasete, takže se tam nevejde ani kostka ledu navíc! (Ne že bychom na Spiši mívali nějaká horká léta, že bychom vůbec nějaký led potřebovali.) A oni od nás očekávají, že budeme mít v mrazáku místo pro dvoutýdenní kuchyňský odpad.

Druhý den nás čekaly před dveřmi čtyři velké tašky.

„To bude asi jídlo,“ radovali jsme se.

Ale tašky byly plné dezinfekce, antibakteriálních mýdel a teploměrů pro každého z nás. A ještě tam byly sáčky na odpad s piktogramem BIOHAZARD. Stále jsme nevěděli, kdy vlastně ty odpadky přijedou odvézt, ale po pár dnech a hromadě použitých plínek to biohazard stoprocentně byl.

U sáčků bylo napsáno, že je máme nejdřív vydezinfikovat zevnitř i zvenku a potom po naplnění ještě jednou, aby se neinfikoval ten, kdo bude ty pytle odnášet.

I městská knihovna využila situace a šikovně naskočila na vlnu pandemického marketingu. Jako bonus nám k dezinfekci přibalili reklamu na nejnovější akci: Pokud bychom chtěli, můžeme si půjčit knihy on-line a dovezou nám je až před dveře. Zkrátka – inteligentní karanténa.

No, někdy až příliš inteligentní. Telefony nám celý den zběsile pípaly: Nějak podezřele ses vzdálil! Dlouho jsi nezadal svoji teplotu a symptomy! Ještě jednou a nahlásíme to!

A, moje nejoblíbenější, každé ráno: Telefon byl podezřele dlouho bez pohybu na jednom místě!

No, proč asi, ty jedna inteligentní karanténo.

Tejkaut ády a 55 minut na hřbitově

V Koreji se člověk nemusí bát, že by byl na karanténu sám.

Nejdříve metaforicky: Město nám poslalo jako pozornost zásobu jídla na celé dva týdny. A ne ledajakého. Vybrali to, co v korejském chápání považují za nejzákladnější potraviny: hodně, hodně instantních nudlí, sušené mořské řasy a extra pálivého tuňáka v konzervě.

A nemetaforicky: Vedle toho, že nás neustále kontrolovala aplikace v telefonu, nám občas někdo kontrolně zavolal, někdy dokonce kdosi kontrolně zazvonil přímo u dveří.

Proto jsme se čtrnáctý den s velkou slávou oblékli, obuli a trpělivě stepovali ve vchodě přesně do dvanácti hodin, kdy naše karanténa končila. Kdyby náhodou. Až potom jsme se odvážili konečně vyjít ven a jít si dát do města nějakou ádu.

S tou ádou je to tak: korejština si nesmírně ráda půjčuje anglická slova. Asi jako slovenština, jen desetkrát častěji. A podle korejské skálopevné logiky platí, že když existuje limonáda a oranžáda, tak musí existovat i množina nápojů s názvem ády. A tak se z toho postupně stalo úplně regulérní slovo.

Menu tedy vypadá zhruba následovně:

ÁDY

Kiviáda (korejsky: kivi ejd)

Třešňáda (čeri ejd)

Grepfruitáda (grejpupurut ejd)

Tak, a už máte za sebou základy kongličtiny.

Chtěli jsme si tu ádu koupit ve stánku u cesty a vzít s sebou, korejsky: tejkaut. Ale během pandemie to není tak jednoduché. Otevřeno bylo sice (skoro) všude, ale svoje údaje jsme si museli nechat zaregistrovat v obchodě s nábytkem, u kadeřníka, na odpočívadle u dálnice i v dětském koutku. A, pochopitelně, i ve stánku s ádou.

Pro nás cizince je rituál nakupování už i za normálních okolností dost náročný, ale v době koronaviru to bylo celé ještě třikrát víc stresující než obyčejně.

Ne pro mě. Pro prodavačku. Zahalené rouškami jsme si vzájemně viděly jen oči, ale i ty moje cizí oči stačily, aby se jí roztřásly ruce. Nejdříve neobratně shodila z pultu, co se jen dalo. Dlouho předlouho psala fixkou na oba kelímky názvy příchutí, aby se nepomíchaly. Potom se ještě jednou podívala na mě, na kelímky, zpanikařila… a nakonec všechno poškrtala.

Abyste rozuměli, neexistuje nic horšího než zpanikařený Korejec, který se mermomocí snaží neztratit tvář. Extrémně zpanikařený Korejec neváhal raději utéct, když jsme ho na ulici náhodně oslovili a zeptali se na cestu. Klidně i v polovině věty. Očividně je to přijatelnější než se ztrapnit nějakou chybou v angličtině.

Ale ta dívenka za pultem neměla, chuděra, ani kam utéct, a tak musela podstoupit mučení v podobě vysvětlování, která příchuť je která. Zdrželi jsme se tam asi pětkrát déle, než bylo nutné.

Kdybych byla náhodou pozitivní na koronavirus, všem lidem ve městě by přišla esemeska: Pozor, nakažená osoba byla dnes ve stánku s ádou od 9:02 do 9:31. A určitě by se divili, že kdo, proboha, strávil v pouličním stánku tak dlouhou dobu.

Takhle fakticky vypadalo korejské trasování – všechny informace na minutu přesně. S pobavením jsem luštila text každé hromadné výstražné zprávy, kterou jsem dostala. S pobavením proto, že v nich ani tak nešlo o samotný výskyt nakažených. Ty zprávy totiž odhalovaly vedle pozitivních případů hlavně korejskou efektivitu. Jedna esemeska mi prozradila, že jistý nakažený člověk byl od 11:35 do 12:30 na hřbitově X a následně od 12:39 do 13:31 na obědě v restauraci Y. Na hřbitově! Registrovali jste se někdy u vstupu na hřbitov?

Nebo jindy mi přišla zpráva s informací: Nakažený byl u lékaře na vyšetření dvanáct minut, v lékárně čtyři minuty. To vše kvůli tomu, abychom byli schopni zpětně posoudit, jestli jsme se s ním nepotkali.

A abychom si osvěžili paměť, esemesky se nerozpakovaly přidat i bližší popis: Byla to žena, třicátnice, z městečka X. Anebo rovnou připsali: CIZINKA.

Je výhodné žít v zemi, kde jsou cizinci rozpoznatelní už na první pohled. Kolik cizinek asi běžně pobíhá v těchto končinách? Očividně málo, protože když mi (a současně všem ostatním kolem) v metru cinkla taková zpráva, téměř hmatatelně jsem cítila, jak by si všichni nejraději někam odsedli. Ale zaprvé nebylo kam a zadruhé – bylo by to příliš trapné.

Ještě že každý z nás dostal po ukončení karantény oficiální personalizovaný dopis od města se srdečným, korejsky rozvláčným poděkováním. Prý: Nesmírně vám děkujeme, že nám pomáháte zvládnout tuto situaci.

Semafory barvy čchong

Když jsem před mnoha lety přemýšlela, na kterou vysokou školu se mám přihlásit, z nějakého náhlého popudu jsem odevzdala přihlášku nejen na čínštinu, ale i na korejštinu. Dostavila jsem se na přijímací zkoušky… a hned první otázka mě odrovnala: „Jakou barvu mají semafory v Koreji?“

Byla jsem přesvědčená, že to musí být nějaký chyták, jinak by se přece na něco takového neptali. Ale do té doby jsem o korejských semaforech nic neslyšela. Mlčela jsem jako partyzán. Na přijímacím pohovoru to asi není úplně nejšťastnější strategie, ale vzali mě i tak, z čehož vyplývá, že ostatní uchazeči asi mlčeli méně přesvědčivě.

Tehdy jsem ještě netušila, že mě sem vítr zavane, jinak bych se na to studium určitě dala. Nezbývalo mi tedy nic jiného než hned po příletu utíkat na ulici a podívat se na ty záhadné semafory.

A víte co? Jsou zelené. Červené a zelené jako u nás v Evropě. Cítila jsem se podvedená.

Až po delší době jsem zjistila, o co vlastně u těch přijímaček šlo. Semafory jsou sice na pohled zelené, ale mnozí Korejci je nazývají modrými, čchong. Ale tato tradiční modrá barva, to není jen tak. Barvu čchong mají například tráva i stromy. Ale i voda, obloha a oceán. Anebo také ta fantastická bělounká porcelánová socha čůrajícího lva, která je vystavena na čestném místě v muzeu. Tak to vše je čchong.

Čím víc jsem těch semaforů viděla, tím modřejší se mi zdály. Už jsem si myslela, že jsem časem získala korejský pohled na věc. Ale nakonec jsem došla ke zjištění, že korejské semafory skutečně v sobě mají i příměs modré barvy. Jen mě zklamalo, že s magickou barvou čchong to vlastně nemá nic společného. Naopak, celkem prozaicky to umožňuje barvoslepým lidem bezpečně rozeznat světelnou signalizaci.

Semafory jsou pro chod našeho městečka zcela zásadní. Poslíčkové na skútrech ověšených hračkami zabrzdí před každou křižovatkou tak prudce, až jim ti plyšoví Pikačuové, Pororové a detektivové Prdelkové1 popadají jeden na druhého a je třeba je pečlivě srovnat. Dokud svítí červená, vytáhnou ruku z kožešinových návleků s roztomilým motivem zvířátek, upraví plyšový zvěřinec, stihnou si párkrát potáhnout z cigarety i zkontrolovat sociální sítě. Mezi plyšovými hračkami totiž mívají nad tachometrem připevněny i tři telefony vedle sebe. Na každém z nich odepisují někomu jinému. Když naskočí ta legendární modrá, několik sekund se nic neděje. Jezdci na skútrech i automobilisté, všichni nejdříve dopíšou zprávy na mobilech a až pak se rozjedou do ulic.

1 Jména, bohužel, nebyla změněna.

Asi bych spíš měla napsat do uliček, protože v našem městečku není místa nazbyt. Do chodníků i okrajů cest zasahuje tu stánek se sušenými rybami, tu budka s ústřicemi. Mezi domy, už i tak těsně natlačenými jeden na druhém, jsou halabala naskládané sudy a soudky na kimči různých velikostí. Na jednom rohu si rozložil obchod prodejce bot z druhé ruky (tedy z druhé nohy, aby to bylo přesné). Obchod je v tomto případě asi silné slovo; zkrátka každých pár dní vysype z pytlů hromadu bot všeho druhu a zaplaví jimi chodník i část cesty. Auta kličkují v tomto bludišti a míjejí se o centimetry.

Právě jsme dojeli. S obtížemi jsme se autem nacpali na parkovací místo před naším domem, já jsem radostně otevřela dveře – a vrazila jsem jimi přímo do auta stojícího vedle. Jen namísto třísknutí se ozvalo jen jemné puf!

Podezřívavě jsem vystoupila z auta a hledala původce onoho zvuku. Ukázalo se, že na dveřích taxíku – stejně jako na dveřích vedlejšího auta – byly přilepeny příšerně nevkusné pěnové kostky. Zdobily i druhé auto, i to za ním. Popravdě nechyběly téměř na žádném autě, ani na tom nejdražším, vkus nevkus. I když vypadaly nanejvýš ohyzdně, účel v této tlačenici jednoznačně splnily.

Pěnové kostky, obvykle jasně modré barvy (a zase ta barva čchong!), se vlastně na dveře dávají už v automobilce, aby se auta během přepravy nepoškodila. Staly se však takovým módním hitem, že si je někteří lidé dokonce schválně dokupují, pokud je nedopatřením nedostali automaticky při koupi auta. Korejská logika říká, že když na svoje fáro nalepíte tu modrou ohyzdnost, vedle bonusu v podobě neodřených dveří auto jako takové hned vypadá i nověji – jako by právě přijelo z továrny. Ze stejného důvodu mnoho lidí s posvátnou bázní neodlupuje z auta ani výrobní nálepky na skle.

Tyto nálepky a ochranné fólie se – k mé velké nelibosti – pro jistotu neodlepují ani z ledniček, ani z mikrovlnek, ani z oken. Když jsme se sem nastěhovali, lednička v našem bytě už měla nejlepší roky dávno za sebou, ale nálepky měla stále pyšně nalepeny všechny do jedné. Ani se neolupovaly, jako by se o ně někdo staral důkladněji než o samotnou ledničku. Takhle mě ta Korea přivítala.

ČU-RÓ

Angličtina je zamaskovaná všude. Jen byste si toho hned na první pohled nevšimli, protože se tváří jako korejské znaky. Ale stačí ty znaky přečíst nahlas – a najednou je z toho s-t-ró-be-ri (jahoda), bei-bi šam-pu (dětský šampon), kcha-pu-čchi-no nebo a-me-ri-kcha-no.

Uvažujíc celkem západně a racionálně, myslela jsem si: Vždyť když používají tolik anglických slov, musí z angličtiny rozumět aspoň nějakým základům. Musí!

Byl to však velký omyl. Asi nejvíc mátl lidi nekorejský přízvuk, nebo moje nekorejské oči, nebo kombinace obojího. Angličtina zkrátka k jejich uším nedochází, jako když máte rádio nastavené jen na korejskou frekvenci a vše ostatní je jen šum.

A pak přišel den, kdy jsme měli zapsat dceru do školky tady v městečku a zjistili jsme, že učitelský sbor nerozumí ani slovíčkům yes a no. Já jsem nerozuměla učitelům, učitelé nerozuměli dítěti a dítě, kterému byly jen dva roky, ještě ani nerozumělo, proč by mu někdo nerozuměl, takže si mumlalo něco o tom, jak Elza jezdí na tyranosaurovi. „Tak to bude tedy výzva,“ řekla jsem si.

Uklidňovala jsem samu sebe tím, že děti neřeší takové podružnosti, jako je nějaký cizí jazyk. Ale abych nebyla za úplně krutou matku, před odevzdáním dcery jsme si daly s učitelkami ještě rychlokurz slovenštiny.

„DOB-ŘE,“ diktovala jsem, a ony psaly TOB-ZE. „JÍST.“

„JI-CCHT,“ kroutily jazyky, aby to nějak dokázaly přepsat do korejštiny.

Ano. Ne. Čůrat. Pojď. Chci. Vše, co by jim mohlo pomoct dešifrovat zvuky dvouletého dítěte, které stále vesele žvatlá a absolutně nebere v úvahu, že mu nikdo nerozumí.

První dva týdny jsme chodily do školky spolu, aby dcera nezpanikařila v cizím prostředí.

„Ona si tu bude hrát a vy si klidně sedněte někde stranou a věnujte se svým věcem,“ snažily se mě učitelky vyšachovat někam daleko od centra dění.

Tedy obrazně řečeno dál, protože školka je – jako všechny korejské budovy – tak miniaturní, že šest dětí a dvě učitelky se do třídy o velikosti malého dětského pokoje vejdou jen tak tak. A jeden dospělý navíc, totiž já, se už jen horko těžko někam poskládá. A tak jsem se usadila na malou matraci mezi plyšová zvířátka a snažila jsem se nevyčnívat, ale dětičky o mě i tak zakopávaly.

„Klidně se věnujte svým věcem!“ zopakovala učitelka přívětivě, když si všimla, že na ně upřeně zírám.

Určitě jim to připadalo jako nesmírná nuda, že se musím dívat na děti, jak si hrají. Ale ve skutečnosti to byly nejlepší intenzivní kurzy korejštiny, jaké jsem kdy dostala. Za ty dva týdny jsem si snad 200× vyslechla: Obuj se. Pokloň se. Vyzuj se. Uklidíme. Pokloň se. Přines si batůžek. Podej hračku. Utři stůl. Všechno fráze, které se člověku náramně hodí. Budeme jíst rýži. Vypij vodu. A hlavně: Pokloň se. Kdybych tam mohla chodit o pár týdnů déle, uměla bych už komunikovat celkem solidně! Auto, autobus, kostky, dinosaurus…

Právě dinosaury to všechno začalo. Uprostřed přílivu cizích zvuků a slov, nechápajíc, proč nikdo nerozumí jednoduchému slovenskému dejte mi prosím toto, dcera konečně zaslechla něco povědomého.

„T-RI-KE-RA-TOP-SU!“ vykřiklo jedno z dětí.

„Triceratops!“ odpovědělo naše dítě. A bylo po starostech. Brontosaurus, tyranosaurus… Slova, která znějí v korejštině stejně jako ve slovenštině. Tohle dětem úplně stačilo, aby si porozuměly. A už si hrály s dinosaury, jako by se znaly odjakživa.

Naše dcera postupně pochopila koncept odlišných jazyků a začala za námi chodit se všelijakými perlami moudrosti, aby nás trochu dovzdělala. Přece jen, my jsme na rozdíl od ní žádný intenzivní kurz korejštiny neabsolvovali.

„Mami, a víš, co je to nabi? Motýlek. A nunsaram je sněhulák,“ neváhala nám zvěstovat každé zajímavé slovo, které se naučila.

Jindy se zase vážně postavila přede mě a říká: „Mami, a víš, jak se korejsky řekne čůrat? ČU-RÓ!“ zahlásila vítězoslavně.