Graham Masterton

VÝKUPNÉ PRO KRÁLE

BRNO 2017

Taken for Dead

Copyright © 2014 by Graham Masterton

Translation © Radka Klimičková, 2017

Cover picture © iStock/Arcangel/Estuary English

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-048-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-049-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-050-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

S láskou a přáním co nejlepší budoucnosti

všem dětem z dětského domova v Górzeci v Polsku

Is i ding diféin a scoileann an dair.

Dub rozštípneš klínem z jeho dřeva.

1

„Blahopřeji vám, Bůh vám žehnej,“ řekl otec Michael, přistoupil ke Connorovi a Niamh a oba chytil za ruku. „Jaká krásná, nádherná svatba! Tento den si budete pamatovat až do konce života!“

„Všechno vyšlo perfektně, otče,“ řekla Niamh, tváře zardělé. „Moc se mi líbilo, co jste řekl o mně a Connorovi, abychom se nikdy nezapomněli smát, ať přijdou sebetěžší chvíle.“

„Víte, to je tajemství dlouhého a spokojeného manželství,“ opáčil otec Michael. „Jestli ďáblovi něco vadí, je to výsměch.“

Niamh byla šťastná. V očích se jí zaleskly slzy a rozmáčely jí řasenku. „To bylo neuvěřitelné, jak tím vitrážovým oknem zasvítilo slunce přesně ve chvíli, kdy mi Connor navlékl prsten. Bylo to, jako by se sám Bůh radoval z toho, že se bereme.“

„Však se z toho určitě raduje, Niamh.“

„A žádné z dětí nebrečelo, ani když hrály varhany.“

„To moje máma teda brečela,“ vložil se do hovoru Connor. „Vyla jak hejkal.“

„Víte přece, co se říká,“ usmál se otec Michael. „Když se muž žení, matka ztrácí syna, ale když se žena vdává, její otec získá kumpána, který s ním bude chodit na ryby.“

V tu chvíli se k nim přidal Niamhin otec s tvářemi ještě červenějšími než Niamh a s pocuchanou „přehazovačkou“ z řídnoucích šedých vlasů. „Je čas nakrojit dort, zlato! Všichni už čekají!“

Connor vzal Niamh za ruku a spolu prošli mezi hosty v síni. Na svatební obřad jich pozvali více než dvě stovky, a to jich bývali mohli sezvat ještě víc — Connorův otec byl oblíbený radní a majitel O’Malleyho konfekce na Patrick Street a Niamhin otec zase spolumajitel zahradnického centra Greenleaf v Ballyvolane.

Na druhém konci místnosti hrála kapela Brendana Collinse skladbu „The Coalminers Reel“, ale v tu chvíli přestala a hosté začali tleskat. Vzhledem k tomu, že už nastal říjen a venku bylo velmi chladno, měli Connor a Niamh velké štěstí na počasí. Hotel stál na vysokém příkrém kopci nad městem, slunce se pod ním zrcadlilo v řece Lee a odražené světlo ozařovalo strop slavnostně vyzdobené síně.

„Podívej,“ vzdychla Niamh a prstem ukázala na strop. „Dokonce i andělé tančí.“

Svatební dort měl tři patra, ozdobená bílou polevou a marcipánovými květy. Na samém vrcholu stály dvě malé figurky nevěsty a ženicha. Niamhin otec podal Connorovi a své dceři dlouhý stříbrný nůž a řekl: „Gratuluji vám oběma. A teď mi ukrojte ten největší kousek.“

Novomanželé uchopili nůž, společně zakrojili do nejvyššího patra, kolem nich blikaly blesky fotoaparátů a telefonů a všichni začali tleskat a pískat. Nůž snadno projel prvními dvěma patry dortu, tvořenými jen lehkým piškotem a vanilkovým krémem, ale jakmile se dostal ke spodnímu, nejširšímu patru, oba se zarazili. Pomalu z dortu nůž vytáhli a zmateně se na sebe podívali.

„Co to sakra je?“ zašeptal Connor. Zkusmo píchl špičkou nože do strany dortu, ale nůž se nedostal hloub než nějakých šest centimetrů.

„Co se děje, Conne?“ zavolal na něj jeden z jeho přátel.

„Něco tam uvnitř je,“ řekl Connor. „Nevím co, ale je to dost velký a tvrdý.“

Přistoupil k nim Connorův otec a sklenici s šampaňským postavil na stůl. Byl to urostlý muž se širokými rameny a chocholkou bílých vlasů na hlavě. Šedivý oblek měl tak upnutý, až to vypadalo, že na něm každou chvíli praskne. „Jak to myslíš, Conne, tvrdý?“

„Je tam — je tam uvnitř něco tvrdého,“ potvrdila Niamh. „Také jsem to cítila.“

„Tam nic tvrdýho bejt nemůže, děvče! Je to piškotovej dort. Sám jsem ho u Crounanů objednával.“

Connorův otec se chopil nože a píchl s ním do dortu. Stejně jako Connorovi se mu nepodařilo zapíchnout čepel hlouběji než pět šest centimetrů. Bodal do spodního patra znovu a znovu a otáčel přitom dortem tak, aby se vždy trefil do jiného místa a vyzkoušel nejrůznější úhly.

Hosté postávali s šampaňským v ruce kolem a začínali situaci komentovat.

„Co to tam děláš, Johne?“ ozval se jeden z hostů. „Chceš se přesvědčit, že je vážně mrtvej?“

Několik hostů se zasmálo, ale když od své činnosti Connorův otec vzhlédl, většina postřehla, že se něco přihodilo, a postupně ztichli. Connor a Niamh teď stáli u oken, která shlížela na město, a Niamh si kousala nehet na palci.

Niamhini rodiče také přikročili k nakrojenému dortu. „Co se stalo, Johne? Děje se něco?“

„Něco v tom dortu je, Barry. Něco tvrdýho. Netuším, co by to mohlo bejt. Budeme ho muset rozkrájet a podívat se.“

„Jak to myslíš, něco tvrdýho?“

„Vždyť ti to říkám, Barry. Nemám tušení.“

„No, neříkala jsem to?“ vyštěkla Niamhina matka. „Měli jsme ten dort objednat sami! Doufám, že se tím nic nepokazí, Johne. Tohle je Niamhin velký den a já nedopustím, aby se něco nepovedlo jen proto, že jste byli vy dva moc skoupí na to, abyste koupili pořádný dort u Brackenových.“

„Pojď mi pomoct, Connore,“ otočil se otec na syna. „Odříznu ty vrchní dvě patra, abysme se podívali, co to v tom spodním sakra je. Je to velký, máš pravdu, a je to tvrdý.“

„To snad není možné,“ pokračovala Niamhina matka. „Prý: ‚Dostaneme ten dort zadarmo,‘ to jste říkali, a teď se koukněte. Byli jste lakomí pustit stovku eur, a chudinka Niamh tady skoro brečí.“

Connorův otec se na ni otočil a tak klidně a trpělivě, jak jen mohl, jí řekl: „Anno, přiznávám, že mi ten dort Micky Crounan udělal zadara jako laskavost, protože jsem mu s něčím pomohl. Ale Crounanovi jsou prvotřídní cukráři a ty to víš.“

„Tak proč je teda potřeba rozvrtat svatební dort mojí dcery, aby se zjistilo, jestli tam není cihla nebo něco? No jasně, to se děje v jednom kuse — omylem mi spadne cihla do těsta na dort. Nebo bota. Nebo třeba kuchařka. To se přece stává každému.“

„Anno,“ povzdychl si Niamhin otec a zavrtěl směrem k ní hlavou, aby si své sarkasmy nechala pro sebe, alespoň teď.

Connorův otec opatrně odřízl horní patro a Connor je položil na talíř na stole. Stejně postupovali i s prostředním korpusem. Místo svatebního dortu tu teď leželo jen jeho spodní patro s polevou a zdobením po obvodu a s piškotem uvnitř. Svatební hosté se natlačili blízko ke stolu, aby jim neuniklo, co se bude dít.

„Tak jak to vypadá, Johne?“ zeptal se jeden z nich.

„Řekli mu, že tam jsou zapečený peníze,“ poznamenal jiný. „Nepřežil by, kdyby se jich měl zmocnit někdo jinej.“

Connorův otec si žertovné poznámky nevšímal a zvedl ze stolu dezertní lžičku. Jako archeolog, který opatrně odstraňuje hlínu z římské sochy, začal z dortu celý zamračený jemně a soustředěně oškrabávat piškot.

Objevila se malá černá boulička. Byla měkká a gumová a barvou a strukturou se podobala černorybízovému bonbónu. Connorův otec její okolí oškrabával dál, až se pod ní postupně odhalily dvě trojúhelníkové dírky. Ke své hrůze si uvědomil, že boulička vůbec není černorybízový bonbón, ale baňatá špička něčího nosu. Černá byla proto, že se už začala rozkládat.

V tu stejnou chvíli mu došlo, že se z dortu line zápach daleko silnější než vanilka, sladký a zatuchlý. Connorův otec okamžitě věděl, o co se jedná, protože se jeho bratranec živil jako hrobník. Obrátil se mu žaludek. Potom se narovnal a rukou mávl na okolostojící hosty. „Lidi, prosím vás, ustupte. Někdo zavolejte policajty. Prosím. Řekněte, že je to naléhavý.“

„Pro Krista Pána, co to je?“ chtěla vědět Niamhina matka.

„Prosím tě, ustup,“ nakázal jí Connorův otec.

„Johne, co se stalo?“ zeptal se otec Michael, obešel stůl a položil Connorovu otci ruku na rameno.

Krátkozrace mžoural na rozvrtaný zbytek dortu a hlesl: „Co jsi to tam pro Boha našel? A co to tak smrdí?“ Vytáhl brýle s kovovými obroučkami a zblízka si dort prohlížel.

„Svatá Marie, Matko Boží,“ vyhrkl téměř okamžitě a pokřižoval se.

Connorův otec se otočil k synovi a přikázal: „Vezmi odsud Niamh pryč, Connore. Odveď ji pryč!“

„Co se děje, tati? Řekni mi to!“

„Teď vezmi Niamh pryč. Převlečte se a vyrazte na líbánky. Je mi to líto, ale oslava skončila.“

Niamhina matka si lokty proklestila cestu kolem otce Michaela. „Neříkej mi, abych šla pryč i já, Johne, když mi neřekneš proč. Tohle je svatba mojí dcery a dali jsme za ni tisíce!“

Hosté kolem nich do sebe zmateně strkali. Zástupce manažera hotelu se prodíral davem, aby zjistil, co se stalo. Členové kapely Brendana Collinse složili bodhrán, flétny a kontrabas a neklidně se rozhlíželi po sále.

„Nebudu se v tom vrtat dál,“ pronesl Connorův otec pochmurně, „ale tady uprostřed dortu je nos. Myslím, že do toho zapekli něčí hlavu.“

2

Michael Gerrety scházel po schodech soudní budovy, obklopený celou svitou lidí, mezi nimiž nechyběl jeho obhájce, James Moody, manželka Carole a tři neúprosně vypadající holohlaví muži, oblečení v černých nylonových větrovkách.

V půli cesty dolů se Michael Gerrety zastavil a podíval se na Katie. Když si byl jistý, že získal její pozornost, sladce se na ni usmál. Byl to velmi pohledný muž; měl široký obličej a vlnité kaštanové vlasy. Kdyby Katie nevěděla, co všechno má na svědomí, docela by se jí líbil.

Novináři už odešli, ale Katie stále mluvila s Finolou McFerrenovou, corkskou státní zástupkyní. Na okamžik se odmlčela a oplatila Gerretymu úsměv, ačkoli jí bylo jasné, co jeho pohled znamenal: Já jsem ti říkal, že mi to projde, ty děvko neschopná. Její úsměv kontroval: Jednoho dne tě dostanu, ty pokrytecký hajzle, o tom vůbec nepochybuj.

„Stejně si myslím, že jsme jednali správně, když jsme ho hnali před soud,“ řekla Finola. Byla to vysoká mladá žena s orlím nosem, trochu shrbená. Vždycky působila poněkud napjatě, jako dravec, který se právě chystá zaútočit střemhlavým letem na zajíce. „Je aspoň vidět, že jsme odhodlaní zastavit obchodování se sexem navzdory všem politickým a právním potížím, kterým musíme čelit. Každopádně příště, až budeme Gerretyho stíhat, musíme mít v ruce víc nezvratných důkazů.“

„Tentokrát jsem měla pocit, že na něj máme špíny dost,“ přiznala trpce Katie a stále se na Michaela Gerretyho upřeně dívala. „Moc nám nepomohlo, že se polovina svědků nedostavila a ti, co dorazili, najednou utrpěli ztrátu paměti. A jeho vlastní svědci ho vylíčili, jako by měl svatozář. Skoro jako by po nás chtěli, abychom kontaktovali Vatikán a nechali ho kanonizovat.“

„Nemůžete těm dívkám mít za zlé, že mají strach,“ opáčila Finola klidně. „Čím jiným kromě prostituce by se měly živit? Přijďte ale za mnou, kdykoli budete potřebovat. Víte, že soud v poslední době povoluje všechna možná tajná sledování.“

„Myslíte, že nemáme štěnice v jeho sex shopu a nevěstincích? On je ale jako úhoř, tenhle Michael Gerrety. Neslyšela jsem, že by někdy na nahrávce říkal něco, co by ho mohlo ohrozit. Ale já ho dostanu. Jen počkejte.“

S pevně sevřenými rty sledovala, jak Michael Gerrety nastoupil do svého zeleného mercedesu a odjel. To ráno bylo tak jasno, že si vzala sluneční brýle, ale jedna z nosních opěrek se ulomila a na obličeji jí seděly nakřivo. Světlo odražené od lesklých obrouček ji oslepovalo, takže si nevšimla, že k ní po schodech s funěním stoupá detektiv O’Donovan. Měl na sobě volný rezavý kabát, který mu ladil s vlasy.

„Snažil jsem se vám dovolat, komisařko,“ zahlaholil a pokoušel se popadnout dech.

„Cože? Aha, to jste vy, Patricku! Celé dopoledne jsem byla u soudu. Promiňte, ještě jsem si nezapnula telefon.“

„Já taky ne,“ usmála se Finola. „Někdy je to velká úleva.“

„Co se stalo?“ zeptala se Katie kolegy. „Nenašli Roisin Begleyovou, že ne?“ Roisin Begleyová byla šestnáctiletá dcera jednoho z nejbohatších corkských developerů a více než čtyřicet osm hodin už ji pohřešovali.

„Ne, v tomhle případě bohužel žádný pokrok. Ale v hotelu Montenotte se něco přihodilo. Víte, že se dnes ženil Connor, syn Johna O’Malleyho?“

„Ano, bral si Gallagherovic dceru. Jak že se to jmenuje? Niamh. Co se stalo? Jsou v pořádku?“

„Oba jsou v pořádku, nebojte se. Na svatební hostině ale zakrojili do dortu a našli v něm něco, co vypadá jako lidská hlava.“

„Co prosím? Lidská hlava?“ Katie si překvapeně sundala sluneční brýle. „To si ze mě utahujete. Ve svatebním dortu?“

„Nevěsta s ženichem podle všeho nemohli dort dokrojit, tak ho John O’Malley rozebral, aby se podíval, co v něm je. A narazil na nos. Pak se v tom přestal vrtat, což mu nikdo nemůže mít za zlé. Od té doby se dortu nikdo nedotkl.“

„Pro Krista,“ vydechla Katie. „Mají ponětí, komu ta hlava patří? Tedy komu patřila?“

Detektiv O’Donovan zavrtěl hlavou. „Netuším. Jsou tam Horgan a Dooley a zahradili prostor kolem hotelu. Teď už jenom čekáme na techniky. Jsou zrovna v Carrigaline, nějaký chlapík se tam zamotal do pluhu, ale už jsme jim volali. Jakmile toho nešťastníka vyprostí, přijedou do Montenotte.“

„Dobře,“ přikývla Katie. „A co svatební hosté?“

„Celkem jich bylo dvě stě sedmnáct. Většina tam pořád je, ale jakmile všechny vyzpovídají, nechají je jít.“

„Tak fajn. Zajedeme se tam podívat. Finolo — pošlete mi prosím zprávu z tohohle fiaska. Budu ji muset předložit zastupujícímu vrchnímu inspektoru Molloyovi. Ten bude nadšením bez sebe, že to Gerretymu prošlo, tím jsem si jistá. Pravděpodobně si dneska večer zajedou do hotelu Hayfield Manor, aby tam bouchli šampaňské.“

Finola neodpověděla. Zaklapla kufřík a pozvedla jedno precizně upravené obočí, jako by chtěla říct: Obě víme, co se tam děje, ale musíme počkat na vhodnou chvíli. Dneska mají možná myši pré, ale přijde den, kdy si na ně kocour došlápne.

—

Když dorazili k hotelu Montenotte na Middle Glanmire Road, na parkovišti ještě postávalo alespoň sto svatebčanů. Většina žen měla kolem ramen přehozené kabáty svých partnerů, aby jim nebyla zima, a všichni si mnuli ruce, dýchali na ně a podupávali nohama. Přímo před bočním vchodem do síně s hostinou parkovala dvě policejní auta a kolem nich postávali tři policisté, přešlapující jako všichni ostatní. Bylo sice slunečno, ale tuto stranu hotelu halil stín.

Katie vešla dovnitř a dospěla až k dlouhému stolu u okna. Síň byla tichá a kvůli stuhám a balonkům visícím od stropu vypadala velmi opuštěně. Každý stůl byl přeplněný sklenicemi se šampaňským.

U trosek svatebního dortu stáli detektivové Horgan a Dooley, zástupce manažera hotelu a John O’Malley. Katie napadlo, že zástupce manažera vypadá navzdory řídnoucím světlým vlasům velmi mladě. Když se k nim přiblížila, nejdříve o jeden a potom o druhý krok ustoupil. Pomyslela si, že musí ve svém dlouhém černém kabátě a světle šedém kostýmku, který si ráno vzala k soudu, působit jako kantorka. Nedávno si nechala zastřihnout vlasy velice nakrátko. „Vypadáš přísnější,“ okomentovala to její sestra Moirin.

„Jsem v šoku,“ vyhrkl John O’Malley. „Jsem z toho v šoku, Katie. Úplně vyřízenej. Kompletně to zničilo Connorův a Niamhin velkej den.“

Katie se podívala na zčernalou špičku nosu vykukující z piškotového těsta. Pronikavé aroma vanilky smíchané se zápachem rozkládajícího se masa bylo tak silné, že zvedla ruku k nosu.

„Odkud je ten dort?“ zeptala se.

„Od Crounanů. Sám jsem ho u Mickyho Crounana objednával.“

„Kdy ho sem přivezli?“

„Dneska dopoledne,“ ozval se zástupce manažera. „Dorazili sem asi ve tři čtvrtě na jedenáct.“

„A kdo ho přivezl?“

„Venku zastavila dodávka a dva chlapíci v bílých kombinézách ho nesli mezi sebou. Říkali, že jsou od Crounanů, i když na dodávce žádnou firmu napsanou neměli, byla to prostě čistě bílá dodávka. Podepsal jsem převzetí a bylo to.“

„Poznal byste ty dva muže, kdybyste je znovu viděl?“

Zástupce manažera zavrtěl hlavou. „O tom dost pochybuju. Měl jsem v té chvíli plno práce. Podle přízvuku bych řekl, že aspoň jeden z nich pocházel z Limericku, poznal jsem to, když mě zdravil. Mluvil stejně jako můj dědeček z Moyross.“

„Tak dobře,“ řekla Katie. „Čekám, že sem každou chvíli dorazí novináři a budou se na všechno vyptávat. Chtěla bych vás požádat, abyste nic nekomentovali, dokud vám nedáme vědět, že o tom můžete mluvit. A i potom prosím zkuste držet spekulace na uzdě.“

Zástupce manažera na ni zamrkal, jako by jí nerozuměl.

„Mohli byste si například nechat pro sebe teorii, že tuto svatební hostinu někdo pokazil záměrně, nebo jakoukoli jinou teorii, která vás napadne?“

„Chápu. Samozřejmě,“ pokýval hlavou zástupce manažera.

Detektiv Horgan si odkašlal. „Vyslechli jsme každého hosta, ale moc jsme toho od nich nezjistili. Když sem dorazili, dort už byl vystavený na stole, takže si s ním nikdo nemohl pohrát. O’Malleyovi i Gallagherovi jsou oblíbení, vzhledem k tomu, co všechno dělají pro charitu a tak, a nikoho z hostů nenapadá, kdo by jim mohl chtít takovou událost pokazit.“

Katie se otočila na Johna O’Malleyho. „Nedostal jste se v poslední době s někým do konfliktu? Nevyhrožoval vám někdo kvůli něčemu?“

„Minulý týden jsem nehlasoval pro protipovodňovou hráz na řece Lee, což se některým obchodníkům z centra města nelíbilo, ale to je asi tak všechno. Nenapadá mě nic, co by zasluhovalo takové zvěrstvo. Kdybych někoho tak hrozně naštval, proč by spíš neuřízli hlavu mně a nezapekli ji do dortu?“

„A co hotel?“ obrátila se Katie na mladého manažera. „Neměli jste v poslední době nějaké potíže?“

„Nic významného nebo neobvyklého,“ odpověděl dotázaný. „Někdy se najdou tací, kteří moc pijí a potom jsou s nimi potíže, dělají na pokojích hluk. Minulý týden jsme jednoho pána vyhodili, protože to tady málem zapálil. Byl tak namol, že nevěděl, jak si přitopit. Tak zapálil matraci.“

—

Než technici dorazili, trvalo to další tři čtvrtě hodiny. Byli tři a ve svých bílých oblecích z tyveku do svatební síně vběhli, jako by se právě vrátili z nějaké hvězdné mise.

„Tak co ten váš muž z Carrigaline?“ zeptala se Katie.

„Ále, mrtvý. Úplně tuhý,“ pokrčil rameny hlavní technik. Byl celý jaksi šedivý — včetně nakrátko ostříhaných vlasů i barevného tónu vrásčitého obličeje. Katie napadlo, že mu všechny ty hrůzy, jichž byl během své kariéry svědkem, z tváří postupně vysály barvu, podobně jako některým lidem zbělají vlasy, když uvidí ducha.

„Oběť měla zjevně epilepsii,“ dodal. „Ale ať už byla příčina jakákoli, spadl ze sedátka traktoru dozadu, přímo do diskového pluhu.“

„No teda! Taková hrůza.“

„Dalo nám dost práce ho odtamtud dostat, to vám povídám. Už se vám někdy v mlýnku na maso zasekla jehněčí kost?“

„Děkuji, Bille. Už tak je mi z toho špatně. Podívejte se tady na tohle. Nevěsta a ženich nakrojili svatební dort a zjistili, že v něm něco je. Pan O’Malley dort rozebral a našel v něm…“

Hlavní technik se naklonil nad dort a pozorně si prohlížel špičku nosu. „Částečně rozložené, částečně upečené,“ řekl váhavě. „Tady, in situ, si to nafotíme a pak si celý dort odvezeme do laborky. Můžeme se tam na něj podívat nejdřív ultrazvukem a zjistit, jestli v něm nejsou nějaké otisky a jiné důkazní materiály, než ho rozřežeme. Lidé při zdobení dortu často olizují lžičku, tak bychom možná mohli mít štěstí a najít nějaké stopy DNA.“

„Tak teď je to na vás,“ oznámila Katie. „Pošlete mi prosím obrázek obličeje oběti, jakmile ho budete mít. Čím dříve budeme vědět, kdo to je, tím rychleji dostaneme toho pekelného pekaře.“

3

Katie dorazila na ústředí na Anglesea Street a ulevilo se jí, že tam už zastupující vrchní inspektor Bryan Molloy není.

Její pracovní vztah s Bryanem Molloyem se od srpna, kdy ho do Corku poslali z Limericku jako náhradu za vrchního inspektora O’Driscolla, pomalu zhoršoval. Na rozdíl od Dermota O’Driscolla si Molloy myslel, že jsou ženy u policie jenom koule u nohy. Nejsou prý tak družné jako muži a nedá se jim věřit, že budou za svými kolegy stát i v případě, kdy některý z nich tak trochu obejde pravidla.

Telefon jí zazvonil ještě dřív, než si stihla svléknout kabát. Byl to detektiv Horgan a volal přímo od domu Crounanových na Alexandra Road.

„Šli jsme nejdřív do pekařství na Maylor Street, ale mají tam stažené rolety. Na dveřích ani ve výloze není žádná cedulka nebo oznámení, je prostě jen zavřeno. Teď jsme u Crounanů, ale nikdo není doma. Nemají tu ani auta a tak.“

„Zkusili jste jim volat na mobil?“

„Ano, samozřejmě. Ale ten Mickyho je vypnutý a jeho paní nám to nebere.“

„A co personál z pekařství? Ti přece musejí vědět, proč je zavřeno a kde jsou Crounanovi.“

„To máme v plánu teď. Nejdřív ale musíme zjistit, kdo pro ně pracuje a jak se s nimi spojit. Pokusíme se poptat v obchodech kolem a v jiných cukrárnách a pekařstvích. Možná by to mohl vědět někdo z restaurace Scoozi’s.“

„Tak dobře. Dávejte mi vědět.“

Katie začala listovat složkou, která jí ležela na stole, ale v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vešel inspektor Liam Fennessy. Díky kulatým brýlím, nakrátko ostříhaným vlasům a tvídovému saku s koženými záplatami na loktech vypadal spíš jako profesor angličtiny z corkské univerzity než jako policejní inspektor.

„Máme hlášení, že někdo zahlédl Roisin Begleyovou,“ řekl vážně. „Její kamarádka ze školy ji viděla, jak jede v autě po nábřeží Pope’s Quay ani ne před hodinou. Roisin prý nevypadala, že by ji něco trápilo. Naopak se smála.“

„Je si ta dívka jistá, že šlo o Roisin?“

„Na sto procent. Blond vlasy, červeno-bílá vlněná čepice. Prý na ni zamávala, ale Roisin ji buď neviděla, nebo předstírala, že ji nevidí.“

„A s kým byla?“

„S nějakým mužem. Ta její kamarádka říkala, že ho nemůže popsat, protože si všímala hlavně Roisin a snažila se upoutat její pozornost. Prý měl ale na sobě modrou šusťákovku se dvěma bílými proužky na rukávech. Víc si nepamatuje.“

„Aspoň víme, že je Roisin pořád naživu, díky Bohu. Bála jsem se, že ji najdeme utopenou v řece. Každopádně jestli se smála, vypadá to spíš na útěk, což znamená, že bude těžší ji najít. Řeknu tiskovému oddělení, ať se spojí s někým z Begleyových. Uvidíme, jestli se jim povede do zpráv v šest protlačit nějakou výzvu. Víte, co tím myslím: ‚Beruško, přijď domů, vůbec se na tebe nezlobíme a Alíkovi moc chybíš.‘ “

„Alíkovi?“

„No, prostě psovi, kterého určitě mají.“

Krátce inspektorovi pověděla o svatebním dortu. Tiše poslouchal a pak zavrtěl hlavou. „Ježíši. To je skoro tak strašné jako ta paní v Curraheenu, co svého manžela osmažila na sádle a nakrmila jím kočky.“

„Kluci z technického dělají ultrazvukový snímek. Pak možná budeme vědět, o koho se jedná.“

„Jak jde ale pro Boha do dortu zapéct hlava? A proč by to vůbec někdo dělal?“

Katie zavřela složku spisů a odstrčila se i s kancelářskou židlí od stolu. „Až budeme schopní na takové otázky odpovídat, Liame, budeme bez práce.“

—

Odpoledne vyrazila domů brzy. Kdyby ráno nemusela k soudu, bývala by měla celý den volno. Chtěla zajít do prodejny látek Hickey’s; potřebovala nové závěsy a koberec do obývacího pokoje, ale to všechno bude muset počkat do víkendu. Přeměnu interiéru už měla skoro hotovou. Tapety v regentském stylu, které vybral její zesnulý manžel Paul, už strhala ze stěn a všechen pozlacený nábytek byl také pryč. Možná nikdy nezapomene na Paulovo sobectví, nevěry a sebelítost ani na to, jak se jejich manželství pomalu rozpadalo, zvlášť po smrti malého Seamuse, ale aspoň už nebude muset žít v jeho představě o luxusním domově.

Katie bydlela v západní části Cobhu, v domě s výhledem na řeku Lee v místech, kde se rozšiřuje směrem k přístavu a k moři. Když dorazila domů, sluneční paprsky se ještě blyštěly na hladině, ale zvedal se studený vítr a stromy podél silnice se ohýbaly a třásly, jako by je popudilo, že si s nimi hraje.

Když se svým focusem zacouvala na parkovací stání, zahlédla na své verandě postávat muže v dlouhém šedém plášti. Jak zaslechl, že přijíždí, otočil se a zvedl ruku na pozdrav.

„Perfektní načasování,“ poznamenal, jakmile otevřela dveře od auta.

Natáhla se na sedadlo spolujezdce pro nákupní tašku a usmála se. „Nepřišel jste mi nabízet nová okna, že ne?“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Nic takového. Právě jsem se nastěhoval do vedlejšího domu a přišel jsem vás pozdravit, to je všechno.“

„Aha, tak to jo. Dobrý den. Vítejte na Carrig View. Jen odemknu a šoupnu tenhle nákup za dveře.“

„Ukažte,“ zahlaholil a vzal jí tašku z rukou.

Odemkla vchodové dveře, vypnula alarm a pozvala ho dál. Jakmile otevřela dveře do kuchyně, přiběhl k nim její irský setr Barney a vrtěl ocasem.

„No to je mi ale pěkný chlapík,“ usmál se muž. „Jak se jmenuješ, kamaráde?“

„To je Barney,“ představila psa Katie. „Ten nákup prostě jen postavte na stůl, děkuju. Skvělé.“

Muž jí podával ruku. „Jmenuju se David Ó Catháin, ale většina lidí mi říká David Kane. Jsem veterinář, takže tady budete od příštího týdne přes den vídat lidi s různými zvířaty. Většinou se psy a kočkami nebo papoušky, ale občas se musím podívat i na nějakého krokodýla.“

„Katie Maguirová.“

David Kane se jí zamlouval. Trochu jí připomínal Johna, který ji na konci léta opustil, aby se vrátil ke svému životu a práci v Americe. David byl vysoký, jako John, měl tmavé kudrnaté vlasy a o něco užší obličej s rovným nosem a ostře řezanou čelistí. Také byl štíhlejší než John, který nabral svaly prací na rodinné farmě, než ho kolabující irská ekonomika přinutila ji prodat.

David Kane měl sebejistý, sytý, hluboký hlas, ale byly to jeho hnědé oči, co se jí na něm líbilo nejvíc. Blýskaly se jiskřičkami smíchu, jako by život nebral vážně. Katiin každodenní život byl pochmurný, takže dovedla ocenit, když jí do něj někdo vnesl trochu veselí.

„Paní z realitky říkala, že děláte u policie,“ poznamenal David. „To se tu nebudeme muset bát o bezpečnost, když vás máme hned vedle.“

„No, to vám tedy říkat neměla, ale je to pravda.“

„Takže vy trávíte dny v hlídkovém voze? To musí být vzrušující.“

„Ne, nic takového. Většinou sedím za stolem za hromadou papírů.“

„Aha. A co vaše drahá polovička?“

„Jediná drahá polovička, kterou teď mám, je Barney.“

„Promiňte. Já jen že v realitce mluvili o ‚tom páru, co bydlí vedle‘.“

„Asi si s tou realitkou budu muset promluvit, aby se naučili být trochu diskrétní.“

„Katie, opravdu se omlouvám,“ řekl rychle David. Chytil její ruku do obou svých a podíval se na ni pohledem, který by rozehřál čokoládu, jak říkávala její babička.

„To je v pořádku,“ uklidnila ho Katie. „Stejně byste to zjistil. Tady v Cobhu se stane jen máloco, aby o tom o pár minut později nevědělo celé okolí. Někdy bych přísahala, že se tady drbe o věcech, které se teprve stanou. Nechcete se zítra večer s manželkou u mě stavit, abychom se seznámili všichni? Pozvala bych vás dneska, ale mám před sebou hromadu práce. Jak se jmenuje vaše žena?“

„Sorcha. Není zrovna společenský typ, ale zeptám se jí.“

„Zeptejte. Kolem půl osmé by to bylo ideální.“

David si nejspíš až v tu chvíli uvědomil, že Katie pořád drží za ruku. Pustil ji a omluvně se zakřenil, jako by chtěl říct: Jsem já to ale, že vás tak dlouho držím.

Katie ho doprovodila ke dveřím. Než vyšel ven, otočil se k ní a dodal: „Bylo by hodně vlezlé, kdybych se zeptal, co u policie děláte?“

„Ne, v pořádku. Stejně to u zpráv v devět pravděpodobně zjistíte. Jsem komisařka na kriminálce.“

David pozvedl husté tmavé obočí. „Komisařka, opravdu? No, pane jo. To znamená, že jste capo di tutti capi.“

„To úplně ne. Pořád ještě mám nad sebou vrchního inspektora a pak ještě náměstka policejního prezidenta.“

„Tak jako tak, klobouk dolů.“

„Ráda jsem vás poznala, Davide,“ usmála se Katie. „A je skvělé vědět, že kdyby Barneymu nebylo dobře, Bůh chraň, máme hned vedle veterináře.“

David se odmlčel a zadíval se na Katie, jako by chtěl něco říct, ale místo toho se otočil a odcházel po její příjezdové cestě s rukou zvednutou na pozdrav jako poručík Columbo. Katie zůstala stát na verandě, dokud nezmizel za živým plotem.

To je ale zvláštní, zajímavý muž, napadlo ji, když za sebou zavírala vchodové dveře. Něco na něm ji vyvádělo z rovnováhy, ale možná jí jen chyběl John. Co tím ale chtěl říct, že jeho žena Sorcha není zrovna společenská? To bylo divné.

Odešla zpátky do kuchyně a začala vyndávat nákup z tašky. Barney se posadil vedle ní, jako by ji hlídal, spíš ale čekal, až dostane něco do misky. Přesně jako samci každého živočišného druhu, pomyslela si. Člověk má pocit, že ho někdo hlídá, ale všichni mají v hlavě jenom vlastní potřeby.

—

V noci se jí zdálo, že jede s Johnem na dvojkole ze summerhillského kopce na severu města. Jeli tak rychle, že bylo těžké byť jen udržet nohy na pedálech.

John seděl za ní, takže ho neviděla, ale i když jí vítr svištěl kolem uší, slyšela, jak na ni volá. Tušila, že je rozzlobený, opravdu naštvaný, ale nevěděla, co ho tak rozlítilo. Neodvažovala se na něj otočit, protože by mohla navést kolo ze silnice.

Pořád se snažila zabrzdit, ale pokaždé, když stiskla páčku, brzdy ostře zakvílely, kolo však ani trochu nezpomalilo.

„Johne!“ vykřikla. „Johne, přestaň na mě křičet! Brzdy nefungují! Nefungují nám brzdy!“

S drncnutím přejeli obrubník a vjeli na chodník. Mířili přímo do něčích vrat, ale v tu chvíli Katie otevřela oči. Posadila se na posteli a lapala po dechu, celá zpocená, jako by opravdu jela na kole. Ložnice byla až na červená čísla hodin budíku celá ponořená do tmy. Bylo 2.25 ráno.

Křik neutichl. Nebyl to John, kdo na ni křičel, a kvílení nezpůsobovaly brzdy. Hluk přicházel z domu odvedle — naštvaný mužský hlas volal na ženu, která mu s jekotem odpovídala.

Katie chvíli seděla na posteli a poslouchala. Nebylo možné rozpoznat, co hlasy říkají, ale pak zaslechla hlasitou ránu, jako by na dlažbu v kuchyni padaly hrnce. Vylezla z postele, přešla k oknu a rozhrnula závěsy.

I skrz živý plot, který odděloval oba pozemky, viděla, že se v okně u sousedů svítí. Muž něco vykřikoval v krátkých větách, skoro jako by štěkal. Žena pak dvakrát nebo třikrát vyrazila kvílivé: „Ouuuu!“ a pak se dala do pláče. Zněla tak smutně a zoufale, že Katie byla v pokušení se obléknout a jít zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku.

Zdálo se, že tu ženu muž uhodil. Pokud tomu tak bylo, Katie měla jako policejní důstojnice povinnost se jít zeptat, jestli žena nechce muže z něčeho obvinit.

Nerozhodně vyčkávala. Křik už se neozýval a kvílení také ne, ačkoli tu a tam ještě zaslechla osamělý zoufalý vzlyk.

Po dlouhé době vzlykání ustalo. Katie otevřela okno a napjatě poslouchala. Slyšela hlasy, nyní o mnoho klidnější, ale nerozuměla, co si říkají. Byla vlhká, chladná a zamračená noc, takže nebyl vidět měsíc. Katie se zatřásla a tiše, jak to jen šlo, zavřela okno. V tu chvíli se u sousedů zhaslo.

Katie došla do kuchyně, otevřela lednici a přímo z lahve se napila perlivé vody Ballygowan. Nebyla si jistá, zda právě nevyslechla epizodu domácího násilí. Všechny páry se tu a tam hádají a hádky většinou zní daleko hůř, než jaké ve skutečnosti jsou, i kdyby se spolu partneři prali. Před dvěma lety Katie v Corku zorganizovala kampaň proti bití žen Gallchnó Crann, Ořešák. Název odkazoval na staré pořekadlo „Žena, pes a ořešák — čím víc je tlučeš, tím lepší budou“. V mnoha případech ale ženy na poslední chvíli před soudem odmítly proti svým manželům svědčit, i když jim muži uštědřili monokly, rozseknuté rty nebo zlomená žebra. Vždycky své muže omlouvaly a vinu přisuzovaly jen sobě: „Někdy do něj tolik rýpu, že se nedivím, že na mě vyjede.“

Katie si vlezla zpátky do postele, ale růžovou lampičku na nočním stolku nechala svítit. Ležela s otevřenýma očima a přemýšlela nad tím, co právě vyslechla. Také myslela na Johna a uvažovala, co asi teď dělá. V San Francisku bylo teprve tři čtvrtě na sedm předchozího večera, takže slunce ještě nezašlo. Přemítala, jestli na ni myslí, nebo sedí na baru s nějakou jinou ženou a dobře se baví.

Potom se jí myšlenky stočily zpět k Davidu Kaneovi. Přemýšlela nad tím, proč na ni udělal takový dojem. Možná v sobě má něco podobného jako Michael Gerrety, určité charisma. Vyvolával dojem, že je nebezpečný.

—

Další ráno stála v kuchyni, snídala müsli a najednou odvedle zaslechla bouchnutí dveří. Oknem obývacího pokoje se podívala ven a spatřila Davida Kanea, jak nasedá do auta a odjíždí ve svém stříbrném range roveru. Když míjel její dům, krátce pohlédl jejím směrem, ale Katie stála daleko od okna a byla si jistá, že ji nemohl vidět.

Oblékla se. Přes hlavu si přetáhla tlustý bílý pletený svetr a vybrala k němu lahvově zelený kostýmek, který si koupila, když s Johnem vyrazili na víkend do Kenmare. Od té doby neuteklo ani půl roku, přesto se jí zdálo, že se to stalo hrozně dávno, skoro jako by to byly vzpomínky někoho jiného nebo film, který kdysi viděla.

Než vyjela do práce, stavila se u dveří Kaneových a zazvonila. V obývacím pokoji ještě nepověsili záclony a Katie oknem zahlédla kartonové krabice, vyskládané podél zdi. Stála a čekala, ale nikdo se neozýval, tak zazvonila ještě jednou.

Už se chystala otočit a odejít, ale vtom se zpoza dveří ozval ženský hlas. „Kdo je tam?“

„Tady Katie, jsem vaše sousedka z čísla čtyřicet sedm. Katie Maguirová. Jen jsem vás přišla pozdravit.“

„Omlouvám se, ale nejsem oblečená.“

„Pozvala jsem vašeho manžela i vás, abyste se ke mně dnes večer stavili na drink.“

„Nemůžu, dnes večer to nejde. Mám hrozného vybalování.“

„A co třeba zítra dopoledne? Měla bych mít zítra volno. Nechcete se stavit na kávu? Jmenujete se Sorcha, že?“

Zpoza dveří se dlouho nic neozývalo a potom žena váhavě promluvila. „Já nevím. Mám před sebou hodně vybalování, aby se tady dalo pořádně bydlet. David je tak trochu pedant.“

Katie zaváhala. Měla nutkání Sorche říct, co včera v noci slyšela, ale nakonec se rozhodla to neudělat. Jestli se to bude opakovat, začne jednat, ale nebyla to její práce, vrtat se v soukromí ostatních. Kdyby měla zatknout Paula pokaždé, když s ní zatřásl nebo do ní při hádce strčil, strávil by víc času ve vězení než doma.

„Tak dobře,“ zavolala přes zavřené dveře. „Ale pozvání platí, kdybyste měla náladu si přijít popovídat.“

„Když tak přijdu. Děkuju mockrát.“

Katie odešla ke svému autu a nastoupila do něj. Ve stejné chvíli, kdy nastartovala motor, jí mobil zahrál „Banks of the Roses“. Vytáhla ho z kapsy a přijala hovor. „Komisařka Maguirová.“

„Haló? Haló? Á, dobré ráno, komisařko. Tady Bill Phinner z technického oddělení!“

„Ano, Bille, slyším vás dobře. Nemusíte křičet.“

„Omlouvám se. Víte, jsem trochu nahluchlý, a když někoho moc dobře neslyším, začnu mít pocit, že špatně slyší i on mě. Volám kvůli tomu chlapíkovi ve svatebním dortu. Tedy kvůli té hlavě v dortu, abych byl přesnější. Jedná se každopádně o muže, ne o ženu. Projeli jsme to ultrazvukem a je tam celá hlava, trochu nešikovně odříznutá mezi třetím a čtvrtým obratlem. Těžko k tomu říct víc, dokud ji z toho dortu nevyhrabeme.“

„Nemáte tušení, kdo by to mohl být?“

„Na sto procent si jistí nejsme, ale Neela si myslí, že by to mohl být Micky Crounan. Často ke Crounanům chodí pro koblihy a z ultrazvukového snímku má pocit, že ho poznala. Koneckonců ten dort přivezli z jeho podniku.“

„Dobře, Bille. Právě vyjíždím z domova. Za dvacet minut nebo tak, podle dopravy, se za vámi stavím. Co otisky prstů nebo DNA?“

„Žádné otisky, ani jeden. Kdokoli dělal na tom dortu polevu, musel mít rukavice. Ještě testujeme pár vzorků na přítomnost DNA.“

„Ať už to udělal kdokoli, jeho motiv mi nedochází,“ povzdychla si Katie. „Proč pro Boha někdo odřízne cukráři hlavu a zapeče ji do jednoho z jeho dortů?“

„Taky nemám tušení,“ odtušil Bill Phinner. „Znáte ale to přísloví. Nejnebezpečnější jídlo na světě je svatební dort.“

4

Zastupující vrchní inspektor Molloy poslal Katie na mobil zprávu, aby se zastavila v jeho kanceláři, jakmile dorazí na Anglesea Street. Bylo jí jasné, že ať už chce nadřízený cokoli, pravděpodobně jí to na zbytek dne zkazí náladu, a tak se rozhodla, že zajde nejprve do laboratoře.

Hlavní technik Bill Phinner a jeho dva asistenti stáli ve svých dlouhých bílých pláštích kolem jednoho konce nerezového pitevního stolu. Okny se do laboratoře draly sluneční paprsky a osvěcovaly ty tři jako anděly z nějaké středověké malby zobrazující popraveného mučedníka. Na stole před sebou měli velké plastové nádoby s kusy odkrojeného svatebního dortu, každý s popiskem, z jaké části byl odebrán.

Uříznutá hlava stále spočívala na stříbrném kulatém podnose, na němž byl dort na svatební hostinu přinesen. Muž měl jemné šedé vlasy, z nichž byly pečlivě vymyty všechny zbytky dortu, a huňatý šedý knír. Bledý obličej chytal nažloutlý odstín kvalitní uzené tresky, jen špičku nosu a ušní lalůčky měl začernalé. Oči byly zavřené, jako by klidně spal, i když mu chybělo celé tělo. Bill Phinner měl pravdu: hlava byla v místě krku odříznuta tak hrubě, jako by k tomu pachatel použil velkou ruční pilu.

„Tak tohle je vaše oběť,“ otočil se ke Katie Bill Phinner. „Už jsme si jistí, že se jedná o Mickyho Crounana. Na Googlu jsme našli spoustu jeho fotek z různých charitativních aukcí. Je to rozhodně on.“

„Má takovou divnou barvu,“ poznamenala Katie.

„Taky byste takovou měla, kdybyste byla týden po smrti a pak vás hodinu a půl pekli v troubě na sto šedesát stupňů.“

„To je mrtvý už tak dlouho?“

„Státní patolog nám určitě řekne přesnější odhad času smrti, ale tipnul bych si, že to bylo minimálně před šesti až sedmi dny.“

„Jak to, že ho nikdo nenahlásil jako pohřešovaného?“

„Na to se mě neptejte, komisařko. Nebyl to přece žádný bezdomovec nebo tulák, který nikomu nechybí! Měl ženu a rodinu a vlastní podnik, navíc byl členem všech možných komisí na magistrátu.“

„Přesto ho zavraždili před víc než týdnem a nikdo se po něm nesháněl.“

Bill Phinner pokrčil rameny. „Musí pro to být nějaký důvod. Jsem rád, že není na mně, abych to zjišťoval. Ale podívejte se tady na tuhle fotku.“

Zavedl Katie k pracovnímu stolu pod okny v protější polovině místnosti a ukázal jí ultrazvukový snímek hlavy Mickyho Crounana, dokud byla ještě v dortu. Katie se podívala na obrázek tmavého obličeje se zavřenýma očima, zahaleného jakoby ve stínech. Vypadal jako přízrak z televizního pořadu Hledači duchů. Potom před ní Bill rozložil fotografie piškotového dortu, jak jej postupně odstraňovali.

Nakonec jí ukázal deset či jedenáct fotografií stažených z Googlu, na nichž si usmívající Micky Crounan potřásal rukou s mnoha corkskými hodnostáři, snímek z výroční večeře golfového klubu Fota a obrázek, kde předváděl své pečivo pro článek do Echa.

„Je opravdu těžké pochopit, proč by někdo chtěl někoho zabít právě takhle,“ přemítala Katie. „Navíc se nám ani médiím nikdo neozval, aby se k tomu přihlásil. Něco jako: ‚Zabili jsme Mickyho Crounana z toho a toho důvodu, zasloužil si to.‘ “

Katie poodešla zpět k pitevnímu stolu a dlouze se zadívala na Crounanovu hlavu. Potom se otočila k Billu Phinnerovi. „Děkuji,“ řekla a odešla z laboratoře. Teď už byla na setkání se zastupujícím vrchním inspektorem Molloyem připravená.

—

„Je to Micky Crounan,“ pronesla, jakmile vstoupila k němu do kanceláře. Bryan Molloy seděl za psacím stolem a omotával pásku kolem rukojeti jedné ze svých golfových holí. Jeden konec pásky už měl kolem pětky železa obtočený a druhý držel mezi zuby.

„Dobré ráno i vám, komisařko Maguirová,“ řekl, aniž by pásku pustil ze zubů. „Měl jsem dojem, že jsem vás žádal, abyste dnes přišla nejdřív za mnou.“

Katie mu neodpověděla, ale sedla si naproti němu a položila mu na stůl složku o osvobozujícím rozsudku pro Michaela Gerretyho, kterou dostala od Finoly McFerrenové. Na ní pak otevřela složku s fotografiemi z laboratoře a ultrazvukovými snímky hlavy Mickyho Crounana.

„Micky Crounan? Kdo by pro Boha chtěl zabíjet Mickyho Crounana?“ zeptal se zastupující vrchní inspektor Molloy překvapeně. „Znal jsem ho osobně. Tedy nijak dobře, ale občas jsme si popovídali.“

„Na to teprve musím přijít, že,“ odtušila Katie. „V tuhle chvíli je Crounanovo pekařství na Maylor Street zavřené, a když jsme naposledy byli u Crounanových doma, nikdo tam nebyl. Bill Phinner odhaduje, že je Micky Crounan po smrti přibližně týden.“

Bryan Molloy rozvážně dokončil úpravu golfové hole a opřel ji z boku o svůj stůl. „Někdo se nám tím snaží něco říct, řekl bych. V Limericku jsme jednou měli podobný případ — majitel restaurace včas neplatil úroky z půjčky od jednoho z místních lichvářů. Hlavu toho nešťastníka našli v kuchyni ve vývaru, kde se dusila s mrkví a cibulí. Můžete mi věřit, že všichni, kdo tomu lichváři dlužili nějaké peníze, potom platili vždycky včas.“

„Ještě nevím, jestli Micky Crounan někoho popudil nebo jestli měl velké dluhy,“ řekla Katie. „Nejdřív budeme muset najít jeho manželku Mary. Jeden z našich lidí sleduje jejich dům pro případ, že by se tam vrátila.“

„Dobře,“ kývl Bryan Molloy. „Tohle nechám na vás. Jsou tu ale ještě dvě věci, které s vámi chci probrat, než půjdete.“

„Předpokládám, že jedna z nich je Michael Gerrety.“

„Ano, to je,“ odvětil Bryan Molloy. Na chvíli se odmlčel, zamračil se a pokračoval. „Michael Gerrety byl včera zproštěn všech sedmatřiceti obvinění z obchodování s bílým masem, z obecného ohrožení a z provozování veřejných domů. Pro mě je to vyřízeno. Konec. Už nebudete Michaela Gerretyho stíhat. Také ho přestanete sledovat, Gerretyho i jeho zaměstnance a podniky. Jakékoli další vyšetřování tohoto muže bude vypadat jako policejní šikana a já nechci, aby nás obviňovali z nahánění nevinného místního podnikatele jenom kvůli utkvělé představě jedné komisařky, že Gerrety vykořisťuje ženy. Já tomu rozumím tak, že nic takového nedělá. Ty ženy dělají všechno dobrovolně a baví je to, navíc jim to zajišťuje slušný příjem. Daleko lepší, než na který by si přišly v nějaké práci za minimální mzdu, třeba kdyby doplňovaly regály v Tesku.“

„Aha,“ odfrkla si Katie. „A ta další věc, nad kterou jste se chtěl rozčilovat?“

„Nemluvte se mnou takhle, komisařko Maguirová,“ vyštěkl Bryan Molloy. Vykulil oči a na obličeji se mu začaly objevovat červené skvrny. „Dermot O’Driscoll už tu není a na téhle stanici bude disciplína. Všichni budou poslouchat svoje nadřízené.“

„Omlouvám se,“ řekla Katie. „Měla jsem říct ‚na kterou jste si chtěl postěžovat‘, viďte? Ne ‚rozčilovat se‘.“

Bryan Molloy se zhluboka nadechl a několikrát se zhoupl na židli. Katie si u něho takového počínání všimla už dříve a uvědomila si, že to musí být jeho technika, jak se uklidnit. Nakonec Molloy řekl: „Jeden z vašich týmů se na mě vyptával. Něco o finančních transakcích.“

„Á, vy myslíte jako úplatky? Platby za poskytnuté služby?“

„Řeknu vám to jasně, Katie. Nikdy jsem nepřijal žádnou finanční odměnu za to, že bych přivřel oko nad něčím proviněním.“

„Takže jste to udělal jako laskavost zadarmo?“

„Chodíte po tenkém ledě, holčičko. Nevím, co jste slyšela nebo co vám kdo řekl, ale já jsem nikdy žádný úplatek nevzal, a jestli nepřestanete naznačovat, že ano, nebo jestli se bude některý z vašich detektivů dál vrtat v mých soukromých věcech, podám na vás oficiální stížnost.“

„Klidně do toho,“ vyzvala ho Katie. „Aspoň budu mít skvělou příležitost předložit všechny důkazy, které jsme sesbírali.“

„Jaké důkazy? Žádné důkazy nemáte. Důkazy čeho?“

Katie vstala a zavřela složku s fotografiemi Mickyho Crounana. „Jen si podejte tu svou oficiální stížnost, Bryane. Potom to zjistíte.“

Bryan Molloy také vstal, masitý krk mu přetékal přes těsný límec bílé košile. „Chcete tím říct, co si myslím, že chcete říct?“ zeptal se ostražitě.

„To já nevím,“ odvětila Katie. „Neumím číst myšlenky. A navíc, kdybych chtěla číst v hlavě vám, musela bych se naučit Braillovo písmo.“

„Vyhrožujete mi, že ano? Snažíte se podkopat mou autoritu od té doby, co jsem sem přijel, a vyhrožujete mi.“

Katie se na něj klidně dívala. Pod svetrem jí srdce bušilo závratným tempem, ale nechtěla se Bryanem Molloyem nechat zastrašit.

„Ano, vyhrožuju,“ řekla. „Vyhrožuju vám. A vy zase vyhrožujete mně a snažíte se mi bránit v tom, abych dělala svoji práci. Jen se na sebe podívejte. Vypadáte, že každou chvíli vybouchnete.“

Složku s fotografiemi si vsunula pod paži, otočila se a zamířila pryč z kanceláře.

„Katie,“ zavolal na ni Bryan Molloy, když položila ruku na kliku. Zarazila se a čekala, co přijde.

„Budete toho litovat, Katie. To je moje rada zdarma.“

„Tak to je dobře,“ odsekla, aniž se na něj otočila. „Aspoň vám za ni nebudu muset platit jako všichni ostatní.“

—

Ještě než došla do své kanceláře, zahrál jí telefon několik úvodních taktů skladby „Banks of the Roses“. Byla to veselá lidová píseň, ovšem Katie si ji vybrala kvůli textu na konci první sloky: „Ach Johnny, milovaný Johnny, opustil bys mě?“

Volala jí strážnice Brenda McCrackenová. „Mary Crounanová právě přišla domů, spolu se dvěma dětmi a psem.“

„Moc děkuju,“ řekla Katie. „Budu tam do deseti minut. Kdyby zase odjela, než se tam dostanu, sledujte ji.“

Vešla do konferenční místnosti, kde našla strážmistryni Ni Nuallánovou. Ta zrovna pilně ťukala dvěma prsty na klávesnici počítače. Mračila se na monitor, jako by se tam slova objevovala v jazyce, kterému nerozuměla, a ani nevzhlédla, když Katie vešla.

„Kyno,“ oslovila ji Katie, „teď toho nechte. Jdeme ven. Mary Crounanová je doma a musíme za ní se zprávami o Mickym.“

„Pane Bože,“ povzdychla si strážmistryně Ni Nuallánová, vstala a natáhla si kabát. „Ze všech povinností, které máme, tuhle nesnáším nejvíc.“

5

Vstupní dveře do domu Crounanových jim otevřela bledá, asi jedenáctiletá baculatá dívka s culíky ze světlých vlasů, oblečená v ručně pleteném modrém svetru.

„Máš doma maminku?“ zeptala se Katie a ukázala dívce svůj odznak. „My jsme od policie. Já jsem komisařka Maguirová a to je strážmistryně Ni Nuallánová.“

Dívka na ně překvapeně zamrkala a potom vykoktala: „Jenom chviličku.“

Zmizela za dveřmi a nechala Katie a strážmistryni Ni Nuallánovou na prahu. Policistky se rozhlížely po malé předzahrádce, která vypadala trochu zanedbaně. Uschlé hortenzie potřebovaly ostříhat a mezi černými a bílými dlaždicemi chodníčku vedoucího k domu rašila tráva.

Dům samotný vypadal vlhce a smutně. Potřeboval zrekonstruovat. Byla to čtyřpokojová polovina dvojdomku na Alexandra Road, kdysi natřeného citronově žlutou. Nyní se mu dole na fasádě rýsovaly šedé vlhké skvrny po šplíchancích z přeplněných kanálů. Při pohledu na jih se nabízel pěkný výhled na Cork včetně věžiček kostela Nejsvětější Trojice a katedrály svatého Fina Barra, které se zvedaly nad ostatní střechy. Lokalita kolem Military Hillu byla v současné době pro nákup stavební parcely jedna z nejdražších. Zdálo se však, že Crounanovi už nějaký čas nemají dost peněz. U domu stála zaparkovaná Honda Civic z roku 2007 a ve dveřích spolujezdce Katie postřehla hlubokou promáčklinu.

Z domu se vynořila Mary Crounanová a otírala si ruce do utěrky. Byla to malá žena okolo padesátky. Načerno obarvené vlasy se jí stáčely do kudrlin a na sobě měla fialový svetr a sukni. Katie napadlo, že musela být zamlada velmi krásná, ale jejím dětsky buclatým tvářím stárnutí nesvědčilo. Navíc vypadala unaveně a nervózně.

„Dobrý den. Já jsem komisařka Maguirová z policejního ústředí na Anglesea Street,“ představila se Katie. „A tohle je strážmistryně Ni Nuallánová.“

„Ano? A co byste potřebovaly?“ zeptala se jich Mary Crounanová. Než Katie stihla odpovědět, žena se rychle rozhlédla po ulici, jako by se chtěla ujistit, že je nikdo nesleduje.

„Myslím, že bychom to měly probrat uvnitř,“ navrhla Katie. „Jde o něco, čemu by prospěla trocha soukromí.“

„Jde o Mickyho, viďte?“ zeptala se Mary Crounanová. „Našli jste ho? Je v pořádku?“

„Pojďme dovnitř, prosím,“ požádala ji Katie.

Mary Crounanová je provedla chodbou do velkého, chladného obývacího pokoje. Barokní nábytek v místnosti byl robustní a Katie z něj měla pocit, jako by se změnila v Alenku, vypila zmenšovací lektvar a měřila dvacet centimetrů. Pocit jako z říše divů posilovalo obrovské zrcadlo visící nad mramorovým krbem.

„Prosím, posaďte se, Mary,“ vyzvala ji Katie.

„Co se mu stalo? Je v pořádku, viďte? Neudělali mu nic?“

„Vaše pekárna je zavřená. Mohla byste mi říct proč?“

„Snažili jsme se ji udržet nad vodou, já a Lenny O’Dowd, manažer, ale nakonec jsme to nezvládli. Kde je Micky? Prosím, řekněte mi, že je Micky v pořádku.“

„Je mi líto, Mary. Nevím, jak jinak to říct: Micky je mrtvý. Včera byly nalezeny některé jeho ostatky a na devadesát devět procent jsme si jistí, že je to on. Opravdu mě to velice, velice mrzí.“

Mary Crounanová kývla hlavou a pak jí kývala dál a dál, jako by celou dobu věděla, že je její manžel po smrti. Zároveň se jí po tvářích začaly koulet slzy a stékaly jí na fialový svetr, kde vypadaly jako blyštivý perlový náhrdelník. Ruce měla spletené v klíně a prsty pravé ruky si pohrávala se snubním prstenem.

„Trpěl hodně?“ zeptala se. „Říkali, že mu ublíží. Bože, prosím, řekněte mi, že ho netrápili.“

„Nevíme přesně, jak zemřel, Mary. Ale kdo vám vyhrožoval, že mu ublíží?“

„To vám nemůžu říct. Nemůžu.“

„Kde byl celý minulý týden? Někdo ho unesl?“

Mary Crounanová přestala kývat hlavou a místo toho jí rozhodně zavrtěla. „Ani jsem neměla říkat ‚oni‘. Žádné ‚oni‘ není.“

„Mary,“ naléhala Katie, „Micky se nezabil sám. Někdo ho zavraždil a my musíme zjistit, kdo to byl, tak rychle, jak to jen půjde. Pro případ, že by to ten někdo chtěl udělat ještě někomu dalšímu.“

„Kdy jste Mickyho viděla naposledy?“ zeptala se strážmistryně Ni Nuallánová. Stála u okna a dívala se ven. Dlouhé blond vlasy si nechala narůst a spletený cop si ovinula kolem hlavy jako korunu. Vypadala jako Východoevropanka a ten dojem ještě umocňoval její šedý kabát s ramenními vycpávkami.

„Minulý pátek ráno,“ zašeptala Mary Crounanová. Popadla zmačkaný papírový kapesník a otřela si oči. „Nejdřív chtěl jet do pekárny a potom s Donalem Neelym z výboru pro turismus na oběd. Do obchodu dorazil v pořádku, ale asi v půl druhé mi volal Donal, kde Micky je. Myslel si, že Micky zapomněl, že se mají sejít, ale můj muž nikdy na nic nezapomněl. Dokonce si pamatoval i narozeniny mojí matky, Bůh mu žehnej.“

„Určitě jste se mu pokoušela dovolat,“ konstatovala strážmistryně Ni Nuallánová.

„Zkoušela jsem to, samozřejmě. Ale měl vypnutý telefon. Nechápala jsem to. Nikdy si telefon nevypínal, nikdy.“

„A kdy vám zavolali a řekli, co se s ním stalo?“

Když pokládala otázky strážmistryně Ni Nuallánová, Katie zůstala potichu. Kyna měla tichý, přesvědčivý hlas a přirozený cit pro to, co ze sebe lidé potřebují dostat, i když se jim do toho zrovna nechce. Vedla Mary zpátky k okamžiku, kdy se dozvěděla, že jí unesli manžela.

„Říkali, že je v bezpečí, ale chtěli sto tisíc eur, aby ho pustili.“

„Nechali vás si s ním promluvit?“

Mary Crounanová znovu kývla hlavou a do očí se jí nahrnuly slzy. „Říkal, že je všechno v pořádku a že si nemám dělat starosti. Ale že o tom nemám nikomu říkat, rozhodně ne policii. Že když to řeknu, tak mu ublíží.“

„Kolik času vám dali, abyste ty peníze sehnala?“ zeptala se Katie.

„Říkali tři dny. Sto tisíc eur v hotovosti.“

„A kde jste je chtěla sehnat? Obchody se moc nehýbou, že? Když o tom mluvíme, obchody se v Corku nehýbou nikomu, snad kromě lichvářů.“

„Poslední tři roky je to katastrofa,“ povzdychla si Mary Crounanová. „Micky se pořád usmíval, ale byli jsme zadluženější a zadluženější. Keelu jsme museli vzít ze střední Regina Mundi, a kdyby Mickymu nezemřel otec a něco nám neodkázal, nevím, co bychom dělali. Micky si pořád dělal legraci z toho, že je pekař, ale hladoví, zatímco všichni ostatní jedí jeho chleba. ‚Tak budeme jíst koláče,‘ říkával. S tím hladověním ale nebyl daleko od pravdy.“

„A podařilo se vám sehnat sto tisíc eur?“

„Povedlo se mi sehnat osmdesát sedm tisíc šest set. Jela jsem na parkoviště na nábřeží Patrick’s Quay, kde stál Mickyho mercedes, a prodala jsem ho. Taky jsem prodala všechny svoje šperky, dokonce i prsten, který jsem od Mickyho dostala k poslednímu výročí. Žádné úspory jsme neměli a z Mickyho penzijního spoření jsem nic vybrat nemohla.“

„A peníze jste předala?“ zeptala se jí Katie.

„Ano,“ zašeptala Mary Crounanová.

„Kde? A komu jste je předala?“

„Neměla bych vám to říkat. Hrozili, že se mně a dětem stanou hrozné věci, když to řeknu.“

„Mary, vašeho manžela zavraždili. Musíme chytit toho, kdo to udělal. Než se tak stane, postaráme se o vás. Myslím to vážně. Zařídíme to tak, abyste vy i děti byly v bezpečí. Ale musíte nám pomoct. Nemůžeme dopustit, aby to vrahům a vyděračům prošlo.“

V tu chvíli se otevřely dveře do obývacího pokoje. Vyhlédla zpoza nich dcera Mary Crounanové a zeptala se: „Mami, je všechno v pořádku?“

„Ano, miláčku. Ještě chvilku a pak udělám něco k obědu.“

„Můžeme si s Donnym dát sušenku?“

„Samozřejmě. Vezměte si každý dvě, když budete chtít.“

Dveře se zase zavřely a Mary Crounanová se na Katie podívala s takovým smutkem ve tváři, že se Katie zvedla, posadila se vedle ní a chytila ji za obě ruce. Nešlo říct nic, co by ženu utěšilo. Katie takový smutek sama poznala, dokonce víckrát než jednou, a věděla, že bolest může být moc velká na to, aby ji šlo sdílet s někým dalším.

Strážmistryně Ni Nuallánová se otočila od okna. „Vy jste ty peníze někde nechala. Je to tak?“

„Ano,“ přikývla Mary Crounanová. „Dala jsem je do nákupní tašky a nechala jsem je pod jednou židlí v hospodě Blair Inn v Cloghroe, u cesty do Blarney. Řekli mi, ať si dám něco k pití a tak deset minut tam sedím, aby se to personálu nezdálo podezřelé. Když jsem dopila, jela jsem hned domů a čekala, že mi zavolají, ale neozvali se.“

„Když jste z té hospody odcházela, viděla jste venku někoho?“

„Parkovala tam tři nebo čtyři auta, to je všechno.“

„A tehdy se vám ozvali naposledy?“ zeptala se strážmistryně Ni Nuallánová. „Pak už vám ani nezavolali a neřekli, že ty peníze nestačí?“

„Už mi nezavolali. Nevěděla jsem, co mám dělat. Zavřela jsem obchod, a když Mickyho někdo sháněl, říkala jsem, že odjel navštívit matku do Galway.“

Pustila Katiiny ruce a znovu si otřela oči. „Můžu ho vidět?“

Katie se podívala na strážmistryni Ni Nuallánovou. Jak má pro Boha Mary Crounanové říct, že jediné, co z jejího manžela zatím mají, je jeho hlava, a ta že byla objevena ve svatebním dortu? A nejen to, že se ta hlava navíc rozkládá, protože Mickyho Crounana únosci zabili před týdnem. Pravděpodobně brzy potom, co s ní mluvili po telefonu. Nehledě na to, kolik peněz by se jí podařilo sehnat, už nikdy neměla manžela znovu vidět živého.

„Obávám se, že patologové musí nejdřív dokončit posmrtné ohledání,“ řekla pomalu. „Jakmile to bude hotové…“

„Vy mi něco tajíte,“ vyhrkla Mary Crounanová. „Něco mi neříkáte, že je to tak?“

„Mary, prosím. Když někoho zavraždí, musíme důkladně prozkoumat jeho ostatky, abychom určili příčinu smrti a abychom se mohli dostat k tomu, kdo to udělal.“

„Jeho tělo je v hrozném stavu, viďte? Co mu udělali?“

„Abych vám řekla pravdu, to zatím nevíme.“

Mary Crounanová vstala. „Opravdu nás ochráníte? Přísaháte?“

Katie se na ni podívala. „Najdeme vám bydlení někde daleko odsud, nikdo nebude vědět, kde jste, a dvacet čtyři hodin denně vás budou hlídat policisté.“

Mary Crounanová se otočila a asi dvacet vteřin na sebe zírala do zrcadla. Mlčela. Vypadalo to, jako by se radila se svým odrazem, co má dělat.

„Vidíte tu ženu?“ zeptala se Mary Katie a kývla na svůj odraz. „Je to vdova.“

Katie neodpověděla, čekala, až bude Mary Crounanová pokračovat.

„Ten chlap, co se mnou mluvil a chtěl peníze, říkal, že je jedním z Erinských králů. Neptejte se mě, co to znamená. Říkal, že Erinští velekrálové Mickyho unesli, protože je to obchodník, co přinesl Irsku jen zkázu a ostudu, a že musí být potrestán.“

„Erinští velekrálové? A to bylo všechno? Jiná jména vám neřekli?“

„Ne,“ povzdychla si Mary Crounanová. „Erinští velekrálové. To bylo všechno. Doufám, že se budou smažit v pekle.“

—

Zůstaly u Mary Crounanové přes dvě hodiny. Katie se ženu snažila uklidnit a strážmistryně Ni Nuallánová zavolala na stanici, aby zařídila převoz. V Redwood Parku v městečku Clonakilty stál dům, jejž policie často využívala pro ochranu svědků. Byl malý a od silnice ho nešlo vidět. Nikdo se k němu nemohl přiblížit, aniž by ho spatřili.

Jakmile bylo vše zařízeno, Mary Crounanová sbalila dva kufry pro sebe a děti a ve svrchníku čekala v obývacím pokoji na neoznačenou dodávku, která je měla odvézt.

„Kdo by si tohle ještě před týdnem představil,“ povzdychla si. „Život máme v troskách.“

„Cítím s vámi,“ řekla Katie.

„Dáte mi vědět, až budu smět vidět Mickyho, viďte? Musím ho ještě jednou vidět, než ho uložíme k odpočinku.“

Katie kývla. Nevěděla, co na to říct. Právě v tu chvíli k nim z haly přišla strážmistryně Ni Nuallánová a oznámila: „Jsou tady. Pomůžou vám se zavazadly.“

Mary Crounanová chytila Katie za obě ruce a stiskla je. „Chytnete je, viďte? Slibte mi, že je chytíte. Chci jim plivnout do tváře.“

Cestou zpátky do Anglesea Street se strážmistryně Ni Nuallánová ozvala. „Erinští velekrálové? To je dost divné jméno. Ve škole jsme se o nich něco učili. Někteří byli skuteční, jiní ne, ale příběhy o nich… To byly jenom legendy s čarodějnicemi, věštci, mluvícími stromy a podobnými nesmysly.“

„Přesně tak,“ souhlasila Katie. „Pamatuju si, že nám učitel dějepisu říkal, že mezi sebou Erinští velekrálové neustále bojovali a vzájemně si uřezávali hlavy. Řídili se tím, že když nemáte hlavu, nemůžete nosit korunu.“

„No, člověk musí obdivovat jejich logiku,“ poznamenala strážmistryně Ni Nuallánová. „Myslíte si, že to nějak souvisí s tím, jak uřízli hlavu Mickymu Crounanovi?“

„Nemám tušení. Možná to bylo jenom obyčejné vydírání, jen má ten někdo hodně pokřivený smysl pro humor. Možná na něj měl někdo spadeno. Dejte to Horganovi a Dooleymu, ať se trochu povrtají v jeho minulosti a zjistí, jestli ho někdo nesnášel natolik, aby ho zabil. I takové opěrné sloupy společnosti jako Micky Crounan mají nějaká temná tajemství. Vzpomeňte si na toho bankovního manažera, jak se to jmenoval? Martin O’Shea. Spal s jednou ze svých dcer. Není divu, že mu štěrbinou na dopisy nalili do bytu benzín.“

„A pak je tu taky Michael Gerrety,“ přisadila si strážmistryně Ni Nuallánová.

„Každý, kdo si myslí, že může zneužívat zranitelné dívky, mi je odporný. Já bych jim jako první neuřízla hlavu, ale něco jiného.“

6

Vrátily se na stanici a Katie zavolala doktoru O’Brienovi do kanceláře státního patologa v Dublinu, aby se s ním domluvila na ohledání ostatků Mickyho Crounana. Doktor O’Brien byl jedním ze dvou zástupců státního patologa a Katie s ním pracovala ráda. Mezi jeho velké přednosti patřila důslednost a často přišel s velice kreativní teorií o tom, jakým způsobem člověk, který mu zrovna ležel na stole, zemřel a proč.

Místo toho ji přepojili na samotného státního patologa, doktora Owena Reidyho.

„Ach, to jste vy, komisařko,“ pozdravil ji mrzutě. „Nepočkalo by to? Za pět minut mám schůzku s policejním prezidentem a až tam dorazím, nechci lapat po dechu.“

„Vlastně jsem chtěla mluvit s doktorem O’Brienem, jestli tam je,“ řekla Katie.

„Doktor O’Brien je v Horseleapu v Offaly. Z močálu tam vytáhli ženské tělo. Je téměř dokonale zachovalé, takže tam mohlo být od půl roku do tisíce let, jako ten stařec z Croghanu.“

„To je zajímavé.“

„Zajímavé? Je to pěkný opruz, to vám povím. Ohledávat těla vytažená z močálu je náročné na čas i finance, jak sama dobře víte, protože je k tomu nutné přizvat forenzní archeology. Je teprve říjen a rozpočet máme už tak dost napjatý. Ale co jste potřebovala?“

„Máme tu uříznutou hlavu oběti vraždy, kterou bychom potřebovali ohledat.“

„Jenom hlavu? A co zbytek?“

„Zbytek jsme zatím nenašli.“

„V tom případě nám tu hlavu můžete poslat kurýrem. Když to uděláme takhle, doktor Sanjay se na ni podívá nejpozději zítra ráno.“

Katie si vzpomněla na Mary Crounanovou, jak se slzami v očích prosí, aby se mohla podívat na manžela, ještě než bude pohřben, a pak si představila, jak jeho hlavu veze do Dublinu kurýr v chladicím boxu. Bylo to absurdní i tragické zároveň. Potřebovala ale každý důkaz, který patolog najde, a to co nejdříve.

„Dobře,“ souhlasila. „Zařídím to. Ještě dnes ji můžete očekávat.“

—

Většinu odpoledne Katie strávila se svým protidrogovým týmem. Vedl jej detektiv Niall Brannigan, podsaditý muž s hnědými vlasy, naježený jako bulteriér, který ucítil lišku. Plánoval řadu koordinovaných zátahů v Blackpoolu a Farranree.

Během uplynulých tří týdnů kluby a hospody v Corku zaplavil crack a další zakázané drogy jako ekgonin a pervitin. Tipy informátorů ukazovaly na to, že se v domě na Rathpeacon Road a v bytě nad obchodem na Watercourse Road vaří drogy ve velkém.

Katiini lidé zjistili, že za touto operací stojí nový, vysoce organizovaný gang. Zaujalo je, že to jsou podle všeho Belgičané, a ne obvyklí podezřelí z Litvy, Rumunska nebo Somálska.

„Zatím jsme přišli na to, že člověk, co za tím stojí, si říká Necker a pochází z Antverp,“ vysvětloval detektiv Brannigan. „Ptal jsem se policistů z Belgie a ti se mi vysmáli. Žádného drogového dealera toho jména neznají. A necker v jejich jazyce znamená ‚ďábel‘.“

„Je mi jedno, jestli si říká třeba Santa Claus,“ zamračila se Katie. „Musíme ho najít a zastavit, než bude polovina mladých ve městě závislá — myslím ta polovina, co doteď závislá nebyla.“

—

Večer dorazila domů brzy — nebo aspoň ve srovnání s tím, kdy se vracela obvykle. Zaparkovala před svým domem v Cobhu a všimla si, že zase začíná pršet. Byl to drobný chladný déšť, vypadal skoro jako mlha. Ji ale ještě čekalo venčení Barneyho. Tentokrát s ním nešla tak daleko jako obvykle, jenom do kopce k tenisovému klubu Rushbrooke Lawn a zpátky.

„Víc? Co dalšího ještě může být?“