JUSSI ADLER-OLSEN

Složka 64

Kriminální román

Brno 2014

Jussi Adler-Olsen: Journal 64

Copyright © JP/Politikens Forlagshus, København, 2009

Translation © Magdalena Jírková, 2013

Cover design © Wildes Blut, Atelier für Gestaltung,

Stephanie Weischer using photographs from plainpicture/Arcangel

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013, 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-085-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-086-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-087-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-088-3 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PROLOG   Listopad 1985

1 ) Listopad 2010

2 ) Listopad 2010

3 ) Listopad 1985

4 ) Listopad 2010

5 ) Listopad 2010

6 ) Srpen 1987

7 ) Listopad 2010

8 ) Listopad 2010

9 ) Srpen 1987

10 ) Listopad 2010

11 ) Srpen 1987

12 ) Srpen 1987

13 ) Listopad 2010

14 ) Srpen 1987

15 ) Listopad 2010

16 ) Srpen 1987

17 ) Listopad 2010

18 ) Srpen 1987

19 ) Září 1987

20 ) Listopad 2010

21 ) Listopad 2010

22 ) Září 1987

23 ) Listopad 2010

24 ) Listopad 2010

25 ) Září 1987

26 ) Listopad 2010

27 ) Září 1987

28 ) Listopad 2010

29 ) Sprogø 1955 Kodaň, září 1987

30 ) Listopad 2010

31 ) Září 1987

32 ) Listopad 2010

33 ) Listopad 2010

34 ) Září 1987

35 ) Listopad 2010

36 ) Září 1987

37 ) Listopad 2010

38 ) Září 1987

39 ) Listopad 2010

40 ) Září 1987

41 ) Listopad 2010

42 ) Listopad 2010

43 ) Září 1987

44 ) Listopad 2010

45 ) Listopad 2010

46 ) Listopad 2010

EPILOG   Prosinec 2010

Věnováno mé matce a otci, Karen-Margrethe

a Henrymu Olsenovým, a mým sestrám,

Elsebeth, Marianne a Vippe.

PROLOG   Listopad 1985

Na kratičkou chvíli se cítila dobře. Mezi prsty držela chladnou, jemnou sklenku šampaňského, kolem šuměly hlasy a manžel ji rukou lehce objímal kolem pasu. Podobně se cítila, jen když bývala zamilovaná, a během desetin vteřin prožitých ve vzdáleném dětství. Pocit jistoty při babiččině tlachání. Tlumený smích, u kterého se tak hezky usínalo. Smích lidí, kteří už dávno nejsou na tomto světě.

Nete pevně stiskla rty, aby ten pocit nezmizel. Už se jí to v minulosti několikrát stalo.

Narovnala se a rozhlédla se po paletě pestrobarevných šatů a vzpřímených zad. Na slavnostní večeři pro dánské laureáty letošní Velké nordické ceny za medicínu se dostavilo mnoho hostů. Vědci, lékaři, celebrity. Společnost, do které se rozhodně nenarodila, ale ve které se během ubíhajících let cítila čím dál tím lépe.

Zhluboka se nadechla a právě si chtěla spokojeně povzdychnout, když na sobě naprosto jasně ucítila něčí pohled. Někdo ji pozoroval skrze záplavu vysoce vyčesaných vlasů a zástup mužů s pevně utaženými motýlky. Takové nedefinovatelné a zneklidňující elektrické výboje dokážou vyslat pouze oči, které nepřejí nikomu nic dobrého. Instinktivně se stáhla stranou jako štvaná zvěř, hledající úkryt v houštinách. Položila manželovi ruku na rameno a pokusila se o úsměv, zatímco její oči těkaly mezi slavnostně oblečenými těly a lehkým oparem snášejícím se ze svítilen.

Náhle jedna z žen zaklonila v srdečném záchvatu smíchu hlavu a tento pohyb odkryl Nete výhled ke stěně sálu.

Tam stál on.

Jeho postava vyčnívala nad ostatními jako maják. Navzdory nastupující tmě a křivým nohám připomínal číhající šelmu, jejíž oči klouzaly po přítomných s přesností pátracího světlometu.

Znovu pocítila jeho intenzivní pohled po celém těle a pochopila, že pokud okamžitě něco neudělá, celý její život se během několika málo vteřin zhroutí jako domeček z karet.

„Andreasi,“ řekla a chytila se za krk, po kterém jí začínaly stékat čůrky potu. „Mohli bychom už jít? Necítím se moc dobře.“

To úplně stačilo. Její manžel povytáhl tmavé obočí, pokývl ostatním na pozdrav, uchopil ji za ruku a vydal se na cestu. Právě proto ho milovala.

„Děkuju,“ řekla. „Bohužel mě zase chytla hlava.“

Přikývl. Sám to moc dobře znal. Dlouhé, bezútěšné večery v obývacím pokoji při atacích migrény.

I to měli společné.

Právě došli k masivnímu schodišti vedoucímu ke slavnostnímu sálu, když vtom se odněkud vynořil vysoký muž a zastoupil jim cestu.

Hned si všimla, že vypadá mnohem starší. Jeho oči, kdysi tak zářící, zmatněly. Vlasy měl k nepoznání. Uplynulých pětadvacet let odvedlo svou práci.

„Nete, co ty tady? Ty jsi ta poslední, koho bych v téhle společnosti očekával,“ řekl krátce.

Rychle se s manželem protáhla kolem něj, ale to jejího pronásledovatele nezastavilo. „Ty si na mě nevzpomínáš, Nete?“ ozvalo se zezadu. „Já myslím, že ano. Curt Wad. Mě si přece musíš pamatovat.“

V půlce schodiště je dohonil.

„Možná jsi teď děvkou ředitele Rosena, ne? Kdo by si kdy pomyslel, že se dostaneš takhle vysoko?“

Pokusila se manžela odtáhnout pryč, ale Andreas Rosen byl zvyklý stavět se k problémům čelem. Ani teď se nezachoval jinak.

„Byl byste tak laskav a přestal obtěžovat mou ženu?“ řekl a jeho tichá slova doprovázel vzteklý výraz.

„Aha.“ Nevítaný host ustoupil o krok dozadu. „Povedlo se ti vtáhnout Andrease Rosena do svých sítí, Nete. Dobrá práce.“ Nasadil výraz, který by si jiní lidé vyložili jako pokřivený úsměv, ale ona dobře věděla, o co jde. „To mi naprosto uniklo. Pochop, nepohybuji se v těchto kruzích příliš často a bulvární plátky nečtu.“

Všimla si, že manžel znechuceně potřásl hlavou. Ucítila, jak ji uchopil za ruku a táhne ji za sebou pryč. Na chvíli nemohla popadnout dech. Jejich kroky pleskaly o zem jako asynchronní ozvěna sebe samých. Pospěšme si, ať už jsme pryč, říkaly.

Podařilo se jim dojít až do šatny, ale vtom se za nimi hlas ozval znovu.

„Pane Rosene! Možná tedy netušíte, že vaše žena je děvka. Chovanka z ostrova Sprogø, které je úplně jedno, před kým roztáhne nohy. Asi ani nevíte, že její debilní mozek nepozná rozdíl mezi pravdou a lží a…“

Manžel se náhle prudce otočil, až ji zabolelo v zápěstí ruky, za kterou ji držel. Několik hostů se pokoušelo vysokého muže, který narušil slavnostní večer, zklidnit. Dva mladí lékaři, kteří se na místě také objevili, před něj výhrůžně předstoupili, aby mu dali jasně najevo, že jeho další přítomnost je nežádoucí.

„Andreasi, nech toho,“ vykřikla, když manžel přistoupil ke skupince okolo jejího mučitele. Ale manžel ji nevnímal. Alfa samec vyrazil, aby si vyznačil své teritorium.

„Nevím, kdo jste,“ řekl. „Ale doporučuji vám, abyste se neukazoval na veřejnosti, dokud se nenaučíte slušně chovat.“

Vychrtlý muž zvedl hlavu a pohlédl přes muže, kteří ho drželi. Všichni v šatně mu viseli na popraskaných rtech. Šatnářky u pultu, za kterým schovávaly kožichy odděleně od kabátů. Ti, co náhodně procházeli kolem. Soukromí řidiči, čekající u létajících dveří.

A nakonec se ozvaly věty, které nikdy neměly být vysloveny.

„Tak se zeptejte Nete, kde ji sterilizovali, pane Rosene. Zeptejte se jí, kolikrát potratila nebo jak se člověk cítí po pěti dnech na samotce. Zeptejte se na to a nepoučujte mě, jak se mám chovat ve společnosti. To nechte na jiných lidech, lepších než vy, pane Andreasi Rosene.“

Curt Wad se vytrhl ze sevření a s očima plnýma nenávisti ustoupil stranou. „Jdu!“ zařval. „A ty, Nete,“ ukázal na ni chvějícím se prstem, „ty se vrať zpátky do pekla, kam patříš!“

Ještě než se za ním zavřely létající dveře, po celé místnosti se rozezněly hlasy.

„To byl Curt Wad,“ šeptal kdosi za nimi. „Studoval společně s dnešním laureátem a tenkrát spolu kamarádili. To je taky jediná dobrá věc, která se o něm dá říct.“

Přesto se dostala do pasti. Odhalená.

Oči ostatních ji pozorovaly. Hledaly známky, které by pomohly odhalit její pravé já. Má příliš hluboký výstřih? Vyzývavé boky? Nebo to snad jsou její rty?

Když si přebírali kabáty, šatnářčin teplý dech působil až jedovatě. Bylo z ní jasně cítit — nejsi o nic lepší než já.

Tak málo stačilo.

Stočila pohled k zemi a zavěsila se do manžela.

Do svého milovaného muže, kterému se neodvážila podívat do očí.

Naslouchala tichému, pravidelnému chodu motoru.

Jeden druhému neřekl ani slovo. Oba dva tiše seděli a zírali na pulzující stěrače a okolní podzimní tmu.

On možná čekal, že všechno popře a vyvrátí, ale tuhle útěchu mu poskytnout nemohla.

Ona možná čekala, že jí vyjde vstříc. Že z ní stáhne svěrací kazajku, podívá se na ni a řekne, že ať už se stalo cokoliv, nic to neznamená. Důležitých je těch jedenáct společně prožitých let.

Ne těch třicet sedm, které byly předtím.

Ale on jen zapnul rádio a nechal celý vůz naplnit ohlušující hudbou. Sting je doprovázel při cestě ostrovem Sjælland na jih, Sade a Madonna zase přes Falster a Guldborgsund. Noc byla plná mladých, zvláštních hlasů. Jediné spojení, které jim zůstalo.

Všechno ostatní bylo pryč.

Byli několik set metrů před městečkem Blans a pár kilometrů od domova, když náhle zabočil na polní cestu.

„Tak mluv, řekni mi to,“ řekl, zahleděný do hluboké tmy okolo nich. Ani jedno vřelé slůvko. Ani jménem ji neoslovil, aby ji trochu utěšil. Jen strohé: Tak mluv, řekni mi to!

Zavřela oči. Prosila ho o pochopení. Vysvětlovala, že šlo o zvláštní souhru náhod a že muž, který ji očernil, je také zároveň strůjcem všeho zla v jejím životě.

Ale navzdory všemu musela přiznat, že vše, co bylo řečeno, je pravda. Tiše to připustila.

Všechno je pravda.

V tomto náročném, bolestivém okamžiku slyšela jen jeho dech. Nakonec se k ní otočil a podíval se na ni temnýma očima. „Takže proto se nám nepodařilo mít spolu dítě,“ řekl.

Přikývla. Stiskla rty a řekla, jak to bylo. Ano, lhala mu a vymýšlela si. Přiznala se. Jako mladá dívka byla umístěna na ostrov Sprogø, ale byla v tom nevinně. Šlo o dlouhou řadu nedorozumění, zneužití moci a podvodů. O nic jiného. Ano, má za sebou potraty a je sterilizovaná, ale ten příšerný chlap, kterého právě potkali…

Položil jí ruku na rameno. Jeho chlad ji omráčil jako elektrický výboj a donutil zmlknout.

Zařadil rychlost, povolil spojku, projel městem a nejvyšší možnou rychlostí ujížděl podél luk a temného moře.

„Je mi líto, Nete. Nedokážu ti odpustit, žes mě celé ty roky utvrzovala v tom, že spolu můžeme mít dítě. To prostě nedokážu. A co se týče toho ostatního, stačilo mi, co už jsem slyšel.“

Na chvíli ztichl. Ucítila bodání ve spáncích a ztuhlý krk.

Zvedl hlavu. Stejně arogantně, jako když jednal s lidmi, které nepovažoval za sobě rovné. Sebejistě, jako když ignoroval špatné rady.

„Sbalím si své věci,“ pokračoval a zřetelně artikuloval. „Máš týden na to, aby sis našla něco jiného. Z našeho domu Havngaard si můžeš vzít, co chceš. Nechci, aby ti něco chybělo.“

Pomalu se od něj odvrátila a zadívala se na moře. Nepatrně stáhla okénko a vdechovala vůni mořských řas. Pozorovala přehýbání černočerných vln, které jako by ji chtěly odnést s sebou.

Vybavila si osamělé, zoufalé dny na ostrově Sprogø, kde ji stejné moře lákalo, aby všemu udělala rychlý konec.

Řekl: Nechci, aby ti něco chybělo. Jako by na tom záleželo.

Pochopila, že ji vůbec nezná a nikdy neznal.

Podívala se na hodinky a povšimla si dnešního data — 14. listopadu 1985. Pootočila hlavu, zadívala se na manžela a roztřásly se jí rty.

Potom pomalu zvedla ruku směrem k volantu a rychle ho chytila. Manžel začal protestovat. Zatáhla ze všech sil.

Marně se mermomocí snažil udržet automobil na silnici, která se pod nimi začínala ztrácet. Manželovy úplně poslední protesty přehlušilo skřípění kovu o větrolamy.

Náraz do vodní hladiny zněl jako návrat domů.

1 ) Listopad 2010

Hlášení o událostech uplynulé noci si Carl vyslechl v policejním rádiu cestou z řadového domku v Allerødu. Za normálních okolností by se o práci mravnostní policie nikdy nezajímal, ale tentokrát tomu bylo jinak.

V bytě na ulici Enghavevej někdo přepadl a polil kyselinou sírovou majitelku jedné z eskortních služeb. Lidé na oddělení popálenin v Královské nemocnici měli plné ruce práce.

Policie se pokoušela najít svědky, ale zatím bez valného výsledku.

K výslechu už předvedli partu ušmudlaných chlapíků z Litvy, ale v průběhu noci vyšlo jasně najevo, že pachatelem může být jen jeden z podezřelých. Bohužel se jim nepodařilo zjistit který. Chyběl důkazní materiál. Hospitalizovaná oběť prohlásila, že nedokáže útočníka přesně identifikovat, a proto museli zase všechny pustit.

Stará známá písnička.

Cestou z parkoviště na policejní stanici potkal Carl Brandura Isaksena ze stanice City, kterému se říkalo Rampouch z Halmtorvu.

„Nazdar, vyrazils do světa naštvat pár lidí?“ zachechtal se Carl, když se míjeli. Idiot se bohužel zastavil a otázku snad dokonce považoval za pozvání k rozhovoru.

„Tentokrát to schytala Bakova sestra,“ řekl ledovým hlasem.

Carl se na něj zadíval zamlženým zrakem. O čem to sakra mele?

„Blbá smůla,“ odpověděl, tím nemůže nic zkazit.

„Slyšels přece o tom přepadení na ulici Enghavevej? Nevypadala vůbec dobře,“ pokračoval Rampouch. „Doktoři z Královské se v noci rozhodně nenudili. Měl jsem pocit, že se s Børgem Bakem dost dobře znáte, ne?“

Carl pohodil hlavou. Børge Bak? Jestli se s ním dobře zná? Má na mysli vrchního policejního komisaře z oddělení A, který si vzal neplacené volno a pak nenápadně přešel do předčasného důchodu? Toho pokryteckého bastarda?

„Byli jsme asi tak dobří kamarádi jako my dva,“ procedil Carl koutkem úst.

Isaksen kysele přikývl. Ano, jejich vzájemnou náklonnost by dokázala zatlačit do země i motýlí křídla.

„Neznáš náhodou Bakovu sestru, Esther Bakovou?“ zeptal se.

Carl se zahleděl ke sloupořadí, odkud vytančila Rose s ohromnou kabelou, přehozenou přes rameno. Co má sakra v plánu? Strávit v kanceláři dovolenou?

Ucítil, že Isaksen sleduje směr jeho pohledu, a stočil zrak bokem.

„Nikdy jsem se s ní nepotkal, ale pokud vím, tak má bordel, ne?“ odpověděl Carl. „A to je spíš tvůj píseček, ne můj, takže se držím stranou.“

Isaksenovy koutky úst se podle zákonů gravitace stočily k zemi. „Počítej s tím, že Bak bude co nevidět zpátky na stanici a začne se do toho míchat.“

Carl zapochyboval. Copak Bak nešel do důchodu, protože nenáviděl svou práci a celou policejní stanici?

„Bude tady určitě srdečně vítán,“ pronesl. „Ale ne u mě dole.“

Isaksen si prohrábl černé, spánkem přeleželé vlasy. „No jasně, pochopitelně že ne. Ty máš tam dole dost práce s milostnými hrátkami s tamtou, viď?“

Pohodil hlavou směrem k Rose, která právě mizela po schodišti nahoru.

Carl potřásl hlavou. Ať se jde Isaksen s těmi svými narážkami sakra vycpat. Spát s Rose! To by radši vstoupil do kláštera někde v Bratislavě.

O třicet vteřin později už procházel vrátnicí, kde ho zastavil vrátný denní služby: „Carle, ta psycholožka Mona Ibsenová ti tady nechala tohle.“ Dveřmi mu podal šedou obálku. Tvářil se u toho, jako by šlo o nejdůležitější událost dne.

Carl se na obálku zmateně podíval. Možná měl nakonec i pravdu.

Muž se znovu posadil. „Zaslechl jsem, že Asad tady dneska byl už ve čtyři ráno. Pěkně si tam dole ve sklepě dává se svými záležitostmi načas. To tam plánuje teroristický útok na policejní stanici, nebo co to tam vymýšlí?“ Krátce se zachechtal, ale když spatřil Carlův výraz, rychle zmlkl.

„Zeptej se ho sám,“ odsekl Carl a vzpomněl si na ženu, kterou zadrželi na letišti jen proto, že vyslovila slovo „bomba“. Zřejmě jedno přeřeknutí s fatálními důsledky.

V jeho očích bylo tohle mnohem horší.

Už na posledním stupni točitého schodiště poznal, že Rose má dnes dobrý den. Uvítala ho těžká vůně hřebíčku a jasmínu, která mu připomněla stařenku z Øster Brønderslevu. Tahle dáma chytala všechny kolemjdoucí muže za zadek a nedala si pokoj. Když Rose použila tenhle parfém, každého rozbolela hlava a projednou to nebylo kvůli jejímu kyselému výrazu.

Podle Asadovy teorie parfém zdědila, ale ostatní měli jiný názor. Tvrdili, že tato odpudivá směs se dá stále ještě sehnat v několika indických krámcích, kde nechtějí, aby se k nim zákazníci vraceli.

„Ahoj, Carle. Pojďte sem na chvíli!“ zavelela ze své kanceláře.

Carl polkl. Co teď?

Proplížil se kolem Asadova brlohu a strčil nos do Rosiny klinicky čisté kanceláře. Okamžitě zaregistroval obrovskou tašku, kterou viděl už na nádvoří. Pokud mohl soudit, dnes ho tu kromě parfému bude omračovat ještě něco jiného. Šlo o ohromný štos papírů, které jí vykukovaly z tašky.

„Ach,“ řekl opatrně a ukázal na papíry. „Co to je?“

Pohled černě nalíčených očí věstil problémy.

„Několik starých případů, které se poslední rok povalovaly na psacích stolech různých policejních expertů. Případy, které se nám zatím nikdo neobtěžoval zaslat. Zrovna vám snad o podobných nepořádcích nemusím nic vysvětlovat.“

Poslední narážku doplnila hrdelním zavrčením, které by se při troše snahy dalo vyložit jako smích.

„Složky se omylem dostaly do Národního ústavu vyšetřování, a právě tam jsem si je před chvílí vyzvedla.“

Carl povytáhl obočí. Další případy navíc, tak proč se Rose proboha usmívá?

„Jo, jo. Je mi jasné, na co myslíte: Nejhorší zpráva dnešního dne,“ pokračovala. „Ale to jste ještě neviděl tenhle případ. Ten nemám z NÚV, ležel v kanceláři na mé židli, když jsem přišla do práce.“

Podala mu ošoupanou papírovou složku. Určitě chtěla, aby si ji okamžitě prolistoval, ale to se krutě zmýlila. Špatné zprávy si člověk před první ranní cigaretou neprohlíží. Věci se musí dělat pěkně popořádku. Vždyť sakra sotva přišel do práce.

Carl potřásl hlavou, odešel k sobě, složku hodil na stůl a kabát na židli v rohu.

Kancelář byla cítit zatuchlinou a elektrická zářivka blikala víc než jindy. Středa bývala vždycky z celého týdne nejhorší.

Zapálil si a vydal se do Asadovy komůrky na košťata, kde bylo vše, jak má být. Rozložený modlitební kobereček na podlaze a vodní pára prosycená mátovým odérem. Tranzistor naladěný na něco, co znělo jako milostné vábení delfínů před pářením, smíchané s gospelovým chórem a přehrávané na kotoučovém magnetofonu, který má povolený hnací řemen.

Istanbul v plné kráse.

„Dobré ráno,“ pozdravil Carl.

Asad k němu pomalu otočil hlavu. Ani východ slunce nad Kuvajtem nemohl být zářivěji červený než impozantní čichový orgán tohoto chudáka.

„Bože všemohoucí, Asade, ty vypadáš příšerně,“ řekl Carl a při pohledu na kolegu o krok couvl. Pokud se u nich ve sklepě rozhodla zaútočit chřipka, zatím měl štěstí, jeho tělu se obloukem vyhnula.

„Začalo to včera,“ zahuhlal Asad. Takové vodou zalité oči aby člověk pohledal.

„Jdi domů, a to hned,“ přikázal Carl a ustoupil ještě víc dozadu. Víc říkat nemusel, Asad ho stejně neposlechne.

Carl se vrátil do bezpečí své kanceláře, hodil si nohy na psací stůl a poprvé v životě se zamyslel, jestli by neměl zvážit účast na organizovaném zájezdu na Kanárské ostrovy. Čtrnáct dní pod slunečníkem vedle polonahé Mony, co víc by si mohl přát? Chřipka si zatím může po libosti běhat ulicemi Kodaně.

Při té představě se usmíval a vytáhl malou obálku od Mony. Otevřel ji. Už jen ta vůně ho skoro dostávala do kolen. Jemná a smyslná jako sama Mona Ibsenová. Hodně vzdálená Rosiným útokům na čichové buňky.

Dopis začínal slovy: Můj drahý broučku.

Carl se usmál. Naposledy ho takhle sladce oslovovali, když ležel v nemocnici v Brønderslevu se šesti stehy na břiše a slepým střevem ve skleněné dóze.

Můj drahý broučku,

dnes večer v 19.30 u mě — svatomartinská husa, souhlasíš? Ty si vezmeš oblek a přineseš červené víno. Já se postarám o překvapení.

Pusu, Mona

Carl ucítil, jak se mu do tváří vlévá horko. To je ženská!

Zavřel oči, zhluboka potáhl z cigarety a zkusil si představit, co se skrývá pod slovem překvapení. Byly to představy mládeži nepřístupné.

„Proč tady sedíte se zavřenýma očima a usmíváte se?“ ozvalo se za ním. „Neměl byste si radši prostudovat tu složku, kterou jsem vám dala?“

Rose stála ve dveřích se založenýma rukama a nakloněnou hlavou. Jasná známka, že se odsud nehne, dokud nějak nezareaguje.

Carl típl cigaretu a natáhl se pro složku. Ať to má raději rychle za sebou, nebo tady Rose bude stát, dokud nezakoření.

Šlo o deset vybledlých papírů od soudu z Hjørringu. Hned na první stránce poznal, o co se jedná.

Jak se tenhle případ sakra mohl ocitnout na Rosině kancelářské židli?

Rychle přelétl očima první stranu. Už dopředu věděl, jak za sebou jednotlivé věty půjdou. Léto 1978. Muž utopený v Nørrenském potoce. Majitel velké továrny na výrobu strojů, vášnivý rybář a člen všech možných spolků a sdružení. Čtyři čerstvé otisky páru nohou okolo vezírku na ryby a ošoupaná taška. Z jeho vybavení nic nechybělo. Ani naviják značky Abu a udice, která musela stát víc než pětistovku. Krásné počasí. Ani provedená pitva nezjistila nic zvláštního. Žádná srdeční vada nebo mozková mrtvice. Jen utonutí.

Kdyby na tom místě nebyla voda hluboká jen tři čtvrtě metru, byla by celá záležitost okamžitě označena za neštěstí.

Ale Rosin zájem neprobudilo samotné úmrtí, to Carl dobře věděl. Nezaujalo ji ani to, že případ nebyl nikdy uspokojivě vysvětlen, a proto se dostal k nim do sklepa. Podstatný byl fakt, že ve složce byla založena spousta fotografií a na dvou z nich se vyskytoval Carlův obličej.

Carl polkl. Utonulý muž se jmenoval Birger Mørck a byl to Carlův strýc, bratr jeho otce. Žoviální a štědrý muž, k němuž vzhlížel nejen jeho vlastní syn Ronny, ale i Carl. Proto s ním tak rádi jezdili na krátké výlety, stejně jako onoho dne. Tentokrát se chtěli naučit něco o rybářských tricích a kouzlech.

Ale tehdy zrovna jely z Kodaně na kole přes celé Dánsko dvě slečny, a jak se blížily ke svému cíli ve Skagenu, jejich tenká trička byla lákavě propocená.

Když Carl a bratranec Ronny zahlédli tyhle dvě blonďaté bohyně, jak šlapou nahoru do kopce, zůstali stát, jako když do nich hrom uhodí.

Odhodili rybářské udice a vyrazili přes pole jako čerstvě narozená telátka, která se poprvé v životě vydala na pastvu.

Když se po dvou hodinách vrátili zpátky k potoku s obrysy obtažených dívčích triček navždy vypálenými do mozku, byl už Birger Mørck mrtvý.

Navzdory mnoha výslechům a podezřením musela policie z Hjørringu případ nakonec odložit. A přestože se ty dvě slečny z Kodaně, které mohly jako jediné mladíkům potvrdit alibi, nikdy nenašly, nebyli ti dva z ničeho obviněni. Carlův otec byl několik měsíců naštvaný a na pochybách, ale jiné následky ten případ neměl.

„Tenkrát jste vypadal docela dobře, Carle. Kolik vám bylo?“ ozval se ode dveří Rosin hlas.

Nechal složku dopadnout na stůl. Vůbec neměl chuť na tu dobu vzpomínat.

„Kolik? Bylo mi sedmnáct a Ronnymu sedmadvacet.“ Polkl. „Nemáš ponětí, proč se tady ten případ najednou vynořil?“

„Proč?“ Poklepala si ukazováčkem na spánek. „Haló, zamilovaný princi, proberte se! Je to přece naše práce, ne? Vrtáme se ve starých nevyřešených případech úmrtí!“

„Jo. Ale zaprvé: tenhle případ byl uzavřený jako nešťastná náhoda a zadruhé se u tebe na židli neobjevil sám od sebe, že jo?“

„Možná bych se mohla zeptat policie z Hjørringu, kde se tady tak najednou vzal.“

Carl nadzdvihl obočí. Ano, proč by se nezeptala?

Otočila se na podpatku a odklapala do svého útočiště. Pochopila vyslaný signál.

Carl se zadíval do stropu. Proč se tady ten případ kruci vůbec objevil? Jako kdyby s tím už v minulosti neměl dost starostí.

Ještě jednou se podíval na fotku, kde stál společně s Ronnym, a pak složku odsunul stranou, směrem ke stohu ostatních případů. Minulost byla minulostí a přítomnost přítomností a na tom se nedá nic změnit. Před čtyřmi minutami si četl Monin dopis, kde ho oslovuje „můj drahý broučku“. Člověk si musí stanovit priority.

Usmál se a vytáhl z kapsy mobil. Upřeně se zahleděl na maličká tlačítka. Když se rozhodne napsat Moně esemesku, bude mu to trvat nejméně deset minut, a když jí bude chtít zavolat, riskuje stejně dlouhé čekání, než to zvedne.

Povzdechl si a pustil se do psaní zprávy. Bylo naprosto zřejmé, že technologii tlačítek na mobilu vymyslel trpaslík s prsty jako párátka a normální skandinávští muži průměrného vzrůstu se při jejich používání musí cítit jako hroch hrající na zobcovou flétnu.

Nakonec si s obavami prohlédl výsledek, znovu si povzdechl a odeslal zprávu i se spoustou chyb. Mona pochopí, jak to myslel: její svatomartinská husa našla své uplatnění.

Sotva mobil odložil, ve dveřích se objevila hlava.

„Baku!? Sakra, co tady děláš?“ zeptal se automaticky.

„Jako kdybys to už dávno nevěděl,“ odpověděl muž s temnými kruhy pod očima. „Můžu vzteky vyletět z kůže. Proto jsem tady.“

I přes Carlova odmítavá gesta se ztěžka posadil na protější židli. „Moje sestra Esther už nikdy nebude úplně v pořádku. A ta svině, co jí chrstla do obličeje kyselinu, vysedává ve sklepním krámku na ulici Eskildsgade a může umřít smíchy. Asi ti je jasný, že jako starej policajt rozhodně nejsem pyšný na to, že moje sestra vede bordel. Ale myslíš, že je fér, aby ten hajzl vyvázl bez trestu?“

„Vůbec nechápu, proč s tím chodíš za mnou, Baku. Jestli nejsi spokojený s průběhem vyšetřování, zajdi na stanici City nebo za Marcusem Jacobsenem nebo za některým jiným šéfem. Sám moc dobře víš, že já do násilných a mravnostních deliktů nedělám.“

„Přišel jsem za tebou, protože chci, abyste s Asadem šli se mnou a pomohli mi vyrazit z toho zmetka přiznání.“

Carl ucítil, jak mu na čele naskákaly vrásky. Copak se ten chlap už úplně zbláznil?

„Určitě sis všiml, že se ti tady dole objevil nový případ,“ pokračoval Bak. „To je moje práce. Před několika měsíci jsem ho dostal od starého kolegy z Hjørringu a v noci jsem tu složku nechal u Rose v kanceláři.“

Carl se na něj zadíval a zvažoval, co by měl udělat. Jestli správně počítal, má na výběr ze tří možností.

První z nich byla vrazit mu pěknou pecku do čela, druhá nakopat mu prdel, ale Carl si vybral tu třetí.

„Jo, tu složku mám tady,“ prohlásil a ukázal na papírové peklo v rohu psacího stolu. „Proč jsi ji nedal přímo mně? To bych považoval přinejmenším za vhodnější.“

Bak se krátce usmál. „Kdy nám vzájemné ohledy byly k něčemu dobré? Nech toho. Chtěl jsem si být jistý, že o tom bude vědět ještě někdo další, a tím pádem nebude ta složka moct nečekaně zmizet z povrchu zemskýho, jasný?“

Carl se v myšlenkách okamžitě vrátil k prvním dvěma možnostem, které původně zamítl. Bohudíky že ten idiot už není stálým zaměstnancem policie.

„Měl jsem tu složku schovanou u sebe a čekal jsem na vhodnou chvíli. Chápeš?“

„Ne, nechápu. Na jakou vhodnou chvíli?“

„Až budu potřebovat tvou pomoc!“

„Nepočítej s tím, že nějakému podezřelému rozbiju hubu jen proto, že mi máváš před nosem třicet let starým případem. A víš proč?“

Při každém vyřčeném důvodu zvedl Carl jeden prst.

„Zaprvé: případ je promlčený. Zadruhé: byla to nešťastná náhoda. Můj strýc se utopil. Udělalo se mu špatně a spadl do potoka. To je i konečný závěr vyšetřování. Zatřetí: ani já, ani můj bratranec jsme u něho v tom okamžiku nebyli. Začtvrté: na rozdíl od tebe jsem slušný policajt a nemlátím podezřelé.“

Poslední věta Carlovi na chvíli zamrzla v ústech. Ale pokud věděl, Bak na něj v tomhle směru nic mít nemůže. Každopádně to naznačoval i výraz jeho obličeje.

„A zapáté!“ Carl mu ukázal všech pět prstů a potom sevřel ruku v pěst. „Pokud někdy někoho praštím, bude to chlap, který si pořád hraje na policajta, i když už jím dávno není.“

Bakovi se vyhladily vrásky od smíchu. „Dobře. Potom ti musím říct, že jeden z mých bývalých kolegů z Hjørringu rád jezdí do Thajska. Znáš to. Čtrnáct dní v Bangkoku se vším, co k tomu patří.“

A co s tím mám já kruci společného? pomyslel si Carl.

„Jak se ukázalo, tvůj bratranec Ronny má stejnou zálibu a navíc si rád přihne,“ pokračoval Bak. „A víš co, Carle? Když se bratránek Ronny ožere, tak si pěkně pouští pusu na špacír.“

Carl potlačil hluboký povzdech. Ronny, ten nezodpovědný šašek! Už jsou s ním zase problémy? Naposledy se viděli před více než deseti lety, na nevydařené konfirmaci v Odderu. Ronny se neostýchal, notně u baru hasil žízeň a zajímal se o přítomné servírky. S tím by nebyl žádný problém, ale ukázalo se, že jedna z nich byla více než přítulná, navíc nezletilá a na dovršení všeho ještě sestra oslavenkyně.

Skandál časem vyšuměl, ale odderská rodinná větev na to jen tak snadno nezapomněla. Ne, Ronny rozhodně nebyl hodný hošík a chlouba rodiny.

Carl odmítavě mávl rukou. Proč by ho sakra měly zajímat Ronnyho problémy?

„Jdi nahoru za Marcusem a navykládej mu, co uznáš za vhodné, Baku, ale znáš ho. Řekne ti úplně to samé co já. Člověk nebije podezřelé a nezahání bývalé kolegy takovými starými záležitostmi do kouta.“

Bak se na židli pohodlně zaklonil. „V jednom z těch thajských barů se tvůj bratranec před svědky pochlubil, že svého otce zabil.“

Carl přimhouřil oči. Neznělo to příliš pravděpodobně.

„Jasně, už ho slyším. Tak to už si úplně vypil mozek! Tak ho udej, jestli chceš. Já jsem si naprosto jistý, že svého otce utopit nemohl. Byl totiž tehdy se mnou.“

„Zároveň prohlásil, že tys u toho tenkrát byl taky. Máš fakt povedenýho bratrance.“

Po tomhle prohlášení naskákaly Carlovi vrásky už od kořene nosu. Vstal a celou svou váhu přenesl do ramenou. „Asade, pojď sem na chvíli,“ zařval z plných plic a nespouštěl přitom Baka z očí.

Neuběhlo ani deset vteřin a nemocný pomocník popotahoval ve dveřích.

„Asade, mé drahé, chřipkou zlomené stvoření. Buď tak hodný a zakašli na tohohle idiota. A nezapomeň se zhluboka nadechnout.“

„Rose, jaké byly v hromádce nových složek další případy?“

Podívala se na něj. Zjevně zvažovala možnost, jestli mu to nemá všechno hodit na hlavu, ale Carl znal své pappenheimské. Něco upoutalo její pozornost.

„Ten případ o přepadení bordelmamá mi připomněl jeden případ z Koldingu. Byl v té hromadě, kterou jsem přinesla z NÚV.“

„Je ti známo, že ta bordelmamá je Bakova sestra?“

Rose přikývla. „Já ho vlastně moc neznám, ale drby se tady šíří rychlostí blesku. To byl ten, co právě odešel, ne?“ Poklepala na horní složku a rukou s černě nalakovanými nehty ji otevřela. „Teď mě dobře poslouchejte, Carle, nebo si to budete muset přečíst celé sám.“

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Carl a pohledem přejížděl po její elegantní šedobílé kanceláři. Člověku by se skoro zastesklo po růžovém pekle jejího alter ega Yrsy.

„Ten případ se týká ženy jménem Rita Nielsenová, uměleckým jménem…“ Rose naznačila ve vzduchu pár uvozovek, „Louise Ciccone. Používala ho po nějakou dobu v osmdesátých letech, kdy se živila takzvaným…“ opět udělala uvozovky, „erotickým tancem v oblasti kolem Vejle, Koldingu a Fredericie. Byla několikrát odsouzena za podvody, později i za kuplířství a pronajímání pokojů prostitutkám. V sedmdesátých a osmdesátých letech byla majitelkou masážního salonu v Koldingu a pak náhle roku 1987 v Kodani zmizela. Během vyšetřování se kriminalisté snažili objevit příčinu jejího zmizení mezi pornopodsvětím ve středním Jutsku a v Kodani. Po třech měsících ale pátrání odložili s poznámkou, že se pravděpodobně jednalo o sebevraždu. Dál tady píšou, že se mezitím objevilo mnoho nových případů, a proto už na tenhle nemohli dál plýtvat silami.“

Položila složku na stůl a nasadila kyselý výraz.

„Odloženo, stejně jako bude určitě odložen i případ Esther Bakové z dnešní noci. Nebo jste snad už někdy zažil, že by se tady lidi mohli přetrhnout kvůli tomu, aby chytili hajzla, který takhle ublíží nebohé ženské?“

Carl pokrčil rameny. Jediný náznak snahy někoho přetrhnout viděl dnes ráno u naštvaného nevlastního syna Jespera, kterého v sedm probudil a požádal ho, aby se dnes na vyučování v Gentofte dopravil vlastními silami.

„Já to vidím tak, že v tomhle případu neexistuje ani nejmenší náznak sebevražedných tendencí,“ pokračovala Rose. „Rita Nielsenová sedla do svého nadupaného bílého Mercedesu 500 SEC a v klidu a míru vyrazila z domova! O pár hodin později zmizela z povrchu zemského — a to je všechno, co víme.“ Vytáhla ze složky jednu fotografii a hodila ji před Carla. Byl to obrázek auta zaparkovaného u chodníku. Vozidlo mělo úplně očesanou kabinu.

To byla kára. Na chladiči by se mohla vyvalovat polovina děvek ze čtvrti Vesterbro v umělých kožiších, koupených za těžce vydřené prachy. To bylo jiné kafe než jeho přidělený služební vůz.

„Naposledy byla viděna v pátek 4. září 1987. Díky pohybům na její kreditní kartě ji tenkrát vystopovali. V pět ráno odjela ze svého bytu v Koldingu, přejela přes ostrov Fyn, kde natankovala, a dál přejela most přes Velký Belt a pokračovala do Kodaně. V 10.10 si v trafice na ulici Nørrebro koupila krabičku cigaret. Od toho okamžiku ji nikdo neviděl. Její téměř úplně vykradený mercedes byl nalezen o dva dny později na ulici Kapelvej. Zmizelo skoro všechno. Kožené sedačky, rezervní kolo, autorádio, kazetový přehrávač a tak dále. Dokonce i volant byl v čudu. V přihrádce zůstalo jen pár kazet a knížek.“

Carl se poškrábal na bradě. „Tehdy nebylo moc obchodů, kde by se dalo platit kartou, a už vůbec ne trafiky ve čtvrti Nørrebro. Proč vůbec takhle platila, když to bylo tak složité? Určitě musela nechat kreditku protáhnout žehličkou a podepsat doklad. A to všechno kvůli jedné blbé krabičce cigaret. To vyžaduje slušnou dávku trpělivosti.“

Rose pokrčila rameny. „Možná neměla ráda hotovost. Možná nerada sahala na skutečné peníze. Možná milovala peníze na účtu a přibývající úroky. Nebo u sebe měla jen pětikilo a v trafice neměli na vrácení, mož…“

„Zastav, stop. To stačilo.“ Carl zamával oběma rukama. „Ale jednu věc mi vysvětli: na čem postavili teorii o sebevraždě? Byla vážně nemocná nebo na tom byla špatně finančně? Proto platila za cigarety kartou?“

Kdesi pod obrovským uhlově šedým svetrem pokrčila rameny.

Tenhle kousek pravděpodobně doma uštrikovala Yrsa. „No, těžko říct. Je to celé divné. Rita Nielsenová alias Louise Ciccone byla ve skutečnosti bohatá žena a soudě podle jejího nezáviděníhodného životopisu ji jen tak něco nezlomilo. Její ‚holky‘ z Koldingu vypověděly, že byla zatraceně tvrdá a schopná jít přes mrtvoly. Podle jedné z nich by Rita radši nechala vymřít celou planetu, než by obětovala sebe samu.“

„Hmm!“ Carlovi se po těle šířil divný pocit, což ho pěkně štvalo, ale zájem byl probuzen. Postupně ho napadaly různé otázky. Kromě jiného i ta s cigaretami. Copak by si člověk, který chce spáchat sebevraždu, těsně předtím kupoval cigarety? Ano, možná právě pro uklidnění mysli a celého těla.

Zatracená práce! Teď už mu hlavou vířily myšlenky, a kdo se o to prosil? Když se celou záležitostí začne vážně zabývat, bude z toho jen další práce.

„Takže si na rozdíl od většiny našich kolegů myslíš, že se jedná o zločin? Ale je tady vůbec něco, co naznačuje vraždu nebo zabití?“ Na odpověď nečekal. „Když vezmeme v úvahu, že případ je pouze odložený, a ne uzavřený, máš ještě něco jiného?“

Obrovský svetr se zase pohnul. Takže nemá vůbec nic.

Carl se zahleděl na složku. Na úvodní straně byla pod kancelářskou svorkou přichycená fotografie Rity Nielsenové. Z obrázku vyzařovala velká síla. Štíhlý obličej a široké lícní kosti. Oči vyjadřovaly vzdor a bojovného ducha. Bylo naprosto jasné, že ji policejní cedulka zavěšená na krku vůbec nezajímá. Určitě ji do policejních archivů nefotili poprvé. Ne, ženy jejího druhu další vězení nezlomilo. Byla bojovnice, přesně jak říkaly děvky z její stáje.

Proč by proboha chtěla spáchat sebevraždu?

Přitáhl si složku blíž k sobě, otevřel ji a ignoroval Rosin pokřivený úšklebek.

Tohle černě oděné stvoření to opět dokázalo a našlo jim nový případ.

2 ) Listopad 2010

Zelená dodávka přijela přesně podle objednávky v 12.30.

„Dnes mám na Sjællandu ještě pět dalších míst, pane Wade,“ řekl řidič, „tak doufám, že máte všechno připravené.“

Na tohohle Mikaela bylo spolehnutí. Byl jejich zaměstnancem už deset let a nikdy se zbytečně nevyptával. Příjemný, hezky upravený a zdvořilý. Přesně ten typ, jaký by měl reprezentovat Čistý zítřek mezi obyčejnými lidmi. Právě muži jako Mikael by měli do strany přilákat další nové členy. Tichý, spolehlivý, s vřelým úsměvem v modrých očích. Velmi světlé vlnité vlasy vždy perfektně učesané. Zachovával klid i v těch nejkritičtějších situacích, jako například minulý měsíc při nepokojích v Haderslevu na jednom z ustavujících zasedání strany. Tehdy se devět nepřátelsky smýšlejících demonstrantů poučilo, že s muži, kteří mají srdce na pravém místě, není radno si zahrávat.

Jenom díky mužům, jako je Mikael, bylo při příjezdu policie po všem.

Ne, tihle demonstranti se už nikde neodváží ukázat.

Curt Wad otevřel vrata staré stodoly bývalé jezdecké školy, nad malým mrazákem odsunul na stěně stranou starý držák a na ukrytém displeji zadal dvanáctimístný kód, jak to udělal už nesčetněkrát předtím. Chvíli počkal, než se ozve známé kliknutí a poodjede prostřední část zdi.

Uvnitř rozlehlého tmavého prostoru měl ukryto vše, co nesměly spatřit oči nikoho jiného než stejně smýšlejících osob. Mrazák s nezákonně odebranými lidskými embryi, kartotéku, seznamy členů, notebook, který používal na konferencích, a také staré záznamy zděděné po otci, na jejichž základě vybudoval celou organizaci.

Curt otevřel mrazák, vytáhl jednu krabici s plastovými sáčky, kterou okamžitě podal čekajícímu řidiči. „Tady jsou embrya, která musíme sami zpopelnit. Doufám, že je v mrazáku v autě ještě místo.“

Řidič se usmál. „Buďte klidný, místa máme zatím dost.“

„Tady jsou dopisy pro naše lidi. Na obálkách jsou jména.“

„Dobře,“ odvětil řidič a pohledem přejížděl jednotlivé adresy. „Do Fredensborgu se bohužel dostanu až příští týden. Včera jsem objel celý severní Sjælland.“

„Nevadí, to nespěchá. Hlavně musíš stihnout dojet do Århusu. Ten máš naplánovaný na zítřek, ne?“

Řidič přikývl a zadíval se do krabice se sáčky. „O tohle se postarám. Máte taky embrya, která mám doručit do krematoria v Glostrupu?“

Curt Wad zavřel posuvné dveře do tajné místnosti a přešel k mrazáku v přední části stodoly. Tam se mohl podívat každý.

„Ano, tady jsou,“ odpověděl, zvedl víko pultového mrazáku a vytáhl další umělohmotnou krabici.

Postavil ji na zem a z police nad mrazákem vzal jednu průsvitnou fólii. „Doklady k těmhle embryím jsou tady.“ Podal je řidiči. „Všechno přesně podle předpisů.“

Řidič označil každý jednotlivý sáček v krabici průvodkou. „V pořádku, na to nemůže nikdo nic říct,“ prohlásil a všechno vynosil do dodávky. Obsah obou krabic rozdělil do zvláštních miniaturních mrazáků, roztřídil interní pokyny do přihrádek pro jednotlivá místní sdružení, zvedl na pozdrav ruku k čepici a slušně se rozloučil.

Když dodávka vyjížděla na ulici Brøndbyøstervej, Curt Wad zamával na rozloučenou.

Bohudíky že i v mém věku můžu být organizaci stále prospěšný, pomyslel si s uspokojením.

Lidé, se kterými se potkával, stále znovu a znovu opakovali: „Neuvěřitelné, že jste právě oslavil osmaosmdesáté narozeniny.“ Když se prohlížel v zrcadle, musel jim dát za pravdu. Vypadal alespoň o patnáct let mladší a dobře věděl, čemu za to vděčí.

Člověk musí prožít život v souladu s vlastními ideály, tak znělo motto jeho otce. Moudrá slova, podle kterých on sám prožil celý život. Nebylo to pochopitelně zadarmo, ale dokud mu sloužila hlava, i tělo dokázalo odvést svůj díl práce.

Curt přešel přes zahradu a do domu vstoupil zadními dveřmi. V době ordinačních hodin tudy chodil vždycky. Když jeho nástupce na klinice pracoval, neměl už Curt v přední části domu co pohledávat. Tak to prostě bylo. I přesto měl spoustu práce s vybudováním strany. Doba, kdy lidi třídil a zabíjel on sám, byla už nenávratně pryč. Nástupce pracoval přinejmenším stejně dobře a horlivě.

Připravil si kávovar a konečky prstů uhladil odměrku, aby káva nebyla příliš slabá ani silná. Beatin žaludek byl poslední dobou velmi citlivý, a proto to bylo důležité.

„Zdravím, Curte. Co vy tady v kuchyni?“

Jeho nástupce, Karl-Johan Henriksen, právě vešel. Stejně jako Curt si dával záležet na tom, aby na sobě vždy měl čistě vypraný a vyžehlený plášť. Protože i když je člověk pro pacienty naprosto cizí osobou, naškrobený a vonící plášť v nich vzbuzuje úctu. Pacienti k němu vzhlížejí jako k autoritě, které s důvěrou svěří vlastní život. Ti prostoduší idioti.

„Dneska nějak nejsem ve své kůži,“ řekl Henriksen a vytáhl si ze skříňky sklenici. „Pečené kaštany, cigarety a červené víno se večer zdají být skvělou volbou, ale ta rána…“

Usmál se, natočil si do sklenice vodu a rozpustil v ní malý sáček Samaritanu.

„Řidič už tady byl, Karle-Johane, a oba mrazáky jsou prázdné. Tak je můžeš zase začít pěkně plnit.“

Curt se na svého žáka usmál, protože to byla zbytečná poznámka. Henriksen byl možná výkonnější než on sám kdykoliv v minulosti.

„Dobře, už na tom pracuju. Dnes mám v plánu tři interrupce. Dvě regulérní a jednu z těch našich, však víte,“ vrátil mu Henriksen úsměv a v jeho sklenici stále šumělo.

„O co jde?“

„Somálka z Tåstrupgårdu, doporučil ji k nám Bent Lyngsøe. Řekl jsem jí, že čeká dvojčata,“ dodal s povytaženým obočím a vypil celou sklenici.

Ano, i Karl-Johan Henriksen byl dobrý člověk. Jak pro stranu, tak pro Tajný boj.

„Jak se dnes cítíš, má drahá Beato? Je to horší?“ zeptal se opatrně, když vstoupil s podnosem do pokoje.

Už více než deset let mu nebyla schopná odpovědět, ale stále se dokázala pousmát. I když její kůže byla téměř průsvitná a mladistvý duch a krása ji už dávno opustily, Curt nechtěl ani pomyslet na den, kdy se bude muset naučit žít bez ní. Ale ten den se bohužel blížil mílovými kroky.

Kéž by se dožila dne, kdy jí budeme moci v parlamentu u řečnického pultu poděkovat za její nasazení a úsilí, pomyslel si a něžně ji uchopil za ochablou ruku.

Sklonil se a lehce jí ruku políbil. Ucítil, jak se v jeho dlani zachvěla, a to mu stačilo.

„Prosím, má nejdražší,“ řekl a zvedl šálek k jejím ústům. Opatrně foukal na hladinu. „Není ani vřelá, ani studená. Přesně jak to máš ráda.“

Našpulila ponořené rty, kterými tolikrát vroucně líbala jak jeho, tak i jejich dva syny, když to nejvíce potřebovali. Pomalu a nehlučně srkala. Podle jejích očí poznal, že jí káva chutná. Těch očí, které toho tolik viděly a ve kterých ve vzácných okamžicích nejistoty hledal podporu.

„Dnes jdeme do televize, Beato. Já, Lønberg a Caspersen. Kdyby to šlo, nejraději by nás přibili na kříž, ale to jim nevyjde. Dnes sklidíme plody za několik desetiletí těžké práce a nasbíráme hlasy, Beato. Mnoho a mnoho hlasů lidí, kteří smýšlejí stejně jako my. Novináři se možná domnívají, že jsme tři staří blázni.“ Zasmál se. „Ano, to taky jsme. Ale oni si myslí, že už nám hlavy neslouží, že nás dokážou nachytat na nepřesnostech a lžích.“ Pohladil ji po vlasech. „Zapnu ti televizi, aby ses na to mohla podívat.“

Jakob Ramberger byl schopný a výborně připravený novinář. Po všech těch nicneříkajících kritizovaných debatách z poslední doby také nebylo jiné řešení. Zdatný novinář se špatného diváckého ohlasu bojí víc než svých chlebodárců a Ramberger zdatný byl a věděl, jak na to. Beze strachu se vyptával vrcholných politiků a svlékal z kůže vyšňořené papaláše, rockery, ekonomicky nezodpovědné podnikatele a kriminální živly.

Curt měl radost, že rozhovor s nimi povede právě tenhle novinář, protože tentokrát se mu nepodaří vytáhnout na světlo žádnou špínu, což by mělo k upoutání pozornosti celého malého Dánska stačit.

V předsálí, kde ostatní novináři připravovali vstupy do dnešních zpráv, se Ramberger a jeho dnešní hosté slušně pozdravili, ale v okamžiku, kdy žurnalista na začátku televizní debaty rozpřáhl ruce na uvítanou, stál už každý na vlastní straně barikády.

„Právě jste oznámili ministerstvu vnitra, že Čistý zítřek získal dostatek hlasů, a může se tedy zúčastnit příštích parlamentních voleb,“ pronesl na úvod po krátkém a nepříliš lichotivém představení účastníků. „Rád bych vám tímto poblahopřál, ale zároveň se musím hned zeptat, co nového může podle vás Čistý zítřek dánskému voliči nabídnout? Co nabízíte jiného než stávající politické strany?“

„Řekl jste voliči, i když víte, že většina voličů v Dánsku jsou ženy,“ usmál se Curt Wad. Kývl do kamery. „Ale teď vážně: mají dánští voliči jinou možnost než odmítnout stávající strany?“

Novinář se na něj zahleděl. „Popravdě řečeno, v tuhle chvíli proti mně nesedí žádní zelenáči. Průměrný věk je sedmdesát jedna let a vy, pane Wade, tento průměr svými osmaosmdesáti lety výrazně zvyšujete. Ruku na srdce: nemyslíte si, že co se týče právě vás osobně, neměl jste se vstupem do politiky a ovlivňováním dalšího vývoje Dánska začít tak před čtyřiceti, padesáti lety?“

„Pokud se nemýlím, nejvlivnější muž Dánska je téměř o deset let starší než já,“ kontroval Wad. „Všichni Dánové nakupují v jeho obchodech, topí jeho plynem a kupují zboží, které se do země vozí na jeho lodích. Pokud jste natolik chlap a odvážíte se tohoto skvělého muže pozvat do studia a také ho kritizovat kvůli jeho věku, budu velmi rád, když pozvete i mě a znovu položíte stejnou otázku.“

Novinář přitakal. „Jen jsem tím chtěl říct, že si těžko dovedu představit, jak se obyčejní občané nechají v parlamentu zastupovat muži, kteří jsou o generaci až dvě starší než oni sami. Člověk si přece také nekoupí mléko, kterému vypršela doba spotřeby před měsícem, že?“

„Ne, nekoupí, ale nekoupí si ani ovoce, které je naprosto nezralé, stejně jako politici, kteří řídí zemi dnes. Domnívám se, pane Rambergere, že bychom měli těchto potravinových metafor zanechat. My tři koneckonců do parlamentu nekandidujeme. V našem programu je jasně uvedeno, že po získání potřebných hlasů svoláme celostátní ustavující sněm a naši kandidáti do parlamentu budou zvoleni teprve na této platformě.“

„Když už jste se sám zmínil o vašem programu, všiml jsem si, že v první řadě jde o mravní normy, myšlenky a ideologie, které mi připomínají časy, do nichž se nikdo nechce vrátit. Politické režimy, které cíleně likvidovaly minority a další slabé články společnosti. Mentálně postižené, etnické menšiny a sociálně znevýhodněné občany.“

„No, to se ovšem mýlíte, protože tady žádná podobnost neexistuje,“ vstoupil do rozhovoru Lønberg. „Právě naopak. V našem programu zdůrazňujeme, že pomocí odpovědného a humanistického přístupu budeme posuzovat jednotlivé případy individuálně, protože nechceme házet všechny do jednoho pytle. Pokud nejsou problémy vážně a důkladně řešeny, vznikají nepříjemnosti. I proto můžeme mít tak jednoduchý slogan: Změnou k lepšímu. Jedná se o něco úplně jiného, než se tady snažíte naznačovat.“

Novinář se usmál. „To zní velmi dobře, otázkou ale zůstává, zda se vůbec dostanete tak daleko, abyste mohli mít nějaký vliv. Nyní nemluvím sám za sebe, ale různé noviny o vašem programu opakovaně uváděly, že se dá lehce přirovnat k nacistickým programům o čistotě rasy. Úzkoprsá dogmata, ve kterých je popsán svět, skládající se z různých neustále soupeřících ras. Říkáte, že existují nadřazené rasy a méněcenné rasy a že ty nadřazené…“

„Ano, a že nadřazená rasa vymře, pokud se její krev promíchá s rasou méněcennou,“ přerušil ho Caspersen. „Je mi jasné, že jak novináři z denního tisku, tak i vy sám jste si na Googlu přečetli dost o nacismu,“ pokračoval. „Ale naše strana neoslavuje diskriminaci, nespravedlnost a obrácený humanismus, jak to dělávali a stále dělají nacisté a jim podobné strany. Naopak. My pouze říkáme, že není nutné za každou cenu zachraňovat životy, u kterých není naděje na relativně důstojný život. Musejí být stanoveny hranice, co ještě můžeme po lékařích požadovat a čemu jsme ochotni běžné občany vystavit. Musí být jasně řečeno, jakému utrpení mohou být vystaveny rodiny a jak vysoké výdaje může vynakládat stát. Nyní se politici míchají do všeho, aniž by si uvědomovali, jaké důsledky jejich rozhodnutí může mít.“

Byla to dlouhá debata a po ní ještě následovaly telefonáty obyčejných Dánů, které zajímala všechna možná témata: nucená sterilizace odsouzených a všech, kteří se nedokážou — ať už z psychických důvodů nebo kvůli omezené inteligenci — postarat o své potomky. Zásahy sociálních úřadů, které odeberou rodinám s mnoha dětmi spoustu sociálních příspěvků. Kriminalizace zákazníků prostitutek. Uzavření hranic. Stop přistěhovalcům bez vzdělání a tak dále.

A debata byla vášnivá. Když byli diváci přepojeni do živého vysílání, ukázalo se, že mnozí z nich jsou opravdu naštvaní a úplně stejné procento naopak vyjádřilo souhlasný názor.

Tohle vysílání bylo penězi k nezaplacení.

„V budoucnosti budou rozhodovat lidé našeho ražení a smýšlení,“ prohlásil cestou domů Caspersen.

„Hm, ale zatím není nic jistého,“ odvětil Lønberg. „Můžeme jen doufat, že se nám dnes podařilo zasít semínko.“

„To rozhodně ano,“ zasmál se Caspersen. „Tobě se to, Curte, určitě podařilo.“

Curt dobře věděl, co má na mysli. V jednu chvíli se ho novinář zeptal, jestli je pravda, že se v minulosti musel několikrát zodpovídat před lékařskou komisí. Ta otázka ho naštvala, ale nedal na sobě nic znát. Místo toho odpověděl, že pokud se lékař se šikovnýma rukama a moudrou hlavou za celý svůj profesní život nikdy nedostal na hranici etických pravidel, není hoden být prodlouženou rukou boží.

Lønberg se zachechtal. „Ano, Ramberger z tebe zůstal úplně paf.“

Wad se nesmál. „Odpověděl jsem hloupě. Měl jsem velké štěstí, že se nezačal v jednotlivých případech šťourat. Musíme si pořád dávat pozor, co se o nás dá dohledat. Je vám to jasné? Pokud média získají sebemenší podezření, dají si nás k obědu. Musíte si uvědomit, že kromě vlastních řad se nemůžeme na nikoho spolehnout. Jsme ve stejné situaci, jako byly Strana změny a Dánská strana, když je nikdo nebral vážně. Můžeme jen doufat, že nám média a politici dají dost času na to, abychom se mohli zformovat, jako to kdysi umožnili jim.“

Caspersen se zamračil. „Jsem přesvědčený, že po příštích volbách se do parlamentu dostaneme. Ale můj postoj znáte. Jestliže kvůli tomu budeme muset obětovat Tajný boj, pak nebude vyhnutí.“

Wad se na něj zadíval. Každá skupina má svého Jidáše. Caspersen se proslavil jako procesní advokát, působil v komunální politice a také díky svým organizačním schopnostem mezi nimi rozhodně měl své místo. Ale toho krásného dne, kdy začne přepočítávat stříbrňáky, se s ním budou muset rozloučit. O to se Wad rád postará.

Do činnosti Tajného boje nebude nikdo zasahovat, pokud o tom nerozhodne on sám.

Pořád seděla před televizní obrazovkou, kam ji před odjezdem usadil. Takže pomocnice v domácnosti jí pouze vyměnila plenu a dala jí napít.

Zůstal stát v povzdálí a pozoroval ji. Z několikaramenného lustru jí do vlasů dopadaly démantové odlesky světla. Přes tvář jí přeletěla lehkost, s jakou mu poprvé zatančila. Možná snila o dnech, kdy ještě měla celý život před sebou.

„Vidělas debatu, má milovaná?“ zeptal se tiše, aby ji nevylekal.

Beata se na okamžik pousmála, ale její pohled stále bloudil v dálce. Moc dobře věděl, že světlých chvil má před sebou čím dál méně. Mezi Beatiným mozkem a zbytkem světa seděla jako špunt mozková mrtvice, ale on měl přesto občas pocit, že mu alespoň trochu rozumí.

„Teď tě uložím, Beato. Už máš dávno po večerce.“

Zvedl lehounké tělo do náručí. Tenkrát, když byli oba ještě mladí, ji dokázal zdvihnout jako nic. Pak nastaly roky, kdy nebyl dost silný, aby dokázal unést zralou ženu, ale nyní ji opět zvedl jako pírko.

Možná by za to měl být rád, ale nebyl. Když ji uložil do postele, zachvěl se. Zavřela oči tak rychle. Skoro ještě dřív, než jí hlava klesla na polštář.

„Vidím to, má drahá. Život nám utíká mezi prsty. Za chvíli budeme na řadě.“

Vrátil se zpátky dolů do obývacího pokoje, vypnul televizi, přešel ke starožitné komodě z devatenáctého století a nalil si sklenku koňaku.

„Za deset let budu stále ještě naživu, Beato, to ti slibuju,“ zašeptal sám pro sebe. „Až se znovu potkáme, budou všechny naše vize realitou.“

Pokývl a naráz vypil celou sklenici.

„A nikdo, má lásko, nikdo nám v tom nezabrání.“

3 ) Listopad 1985

Nejprve ucítila v nose cizí předmět. Pak kolem sebe uslyšela hlasy. Tiché, ale autoritativní hlasy. Jasné a přátelské.

Za zavřenými víčky obrátila oči v sloup. Snažila se najít něco, čeho by se mohla pohledem zachytit. Nakonec to vzdala, klidně dýchala a odevzdala se tmě. Představila si obrázky prosluněných letních dnů a bezstarostných her.

Vtom ji od středu páteře směrem dolů silně zabolelo.

Prudce trhla hlavou dozadu a celé tělo od pasu dolů se jí zkroutilo v jednom dlouhém, bolestivém záškubu.

„Přidáme jí utišující prostředky,“ řekl jeden z hlasů a pomalu se ztrácel v mlze. Zase zůstala sama v neznámé prázdnotě.

Nete se narodila z lásky. Dítě pořízené na stará kolena a navíc jediná holčička mezi samými bratry. I když nepatřili mezi honoraci, nic jí nescházelo.

Jejich matka měla dvě šikovné ruce. Ruce vhodné jak k pohlazení, tak i k domácím pracím. Nete se stala jejím sluníčkem. Holčička s jiskrou v oku, v kostkovaných šatičkách a zvědavá na všechno, co se v jejich malém hospodářství šustlo.

Když jí byly čtyři roky, otec vyvedl před stavení hřebce. Nejstarší z bratrů ho naváděl, aby mohl naskočit na klisnu, a otec se jen usmíval.

Hřebcův úd se zachvěl a bratři-dvojčata se rozesmáli. To velké zvíře vylezlo na jejich sladkou Molly a vstoupilo do ní. Nete o krůček couvla.

Chtěla zakřičet, aby toho nechali, ale otec se jen chechtal bezzubými dásněmi a říkal, že jim brzy přibude nový tahoun.

Později Nete pochopila, že život může začínat i končit stejně dramaticky a že prožít všechno mezi těmito dvěma body naplno je umění.

„Měl hezký život,“ říkával její otec vždy, když podřezával vzpouzejícího se čuníka. To samé řekl i o Netině matce, když ji v pouhých osmatřiceti letech uložili do rakve.

Právě tato slova prolétla Nete hlavou, když se konečně probrala. Ležela na kovovém nemocničním lůžku a zmateně se rozhlížela ve tmě.

Okolo ní blikala světla a různé přístroje. Nic nepoznávala.

Pootočila se. Sice jen o malý kousek, ale okamžitě se ozvala bolest, která ji přinutila trhnout krkem dozadu. Dýchací cesty se jí prudce stáhly a hlasivky vybouchly.

Nepoznala, že to křičí ona sama, protože bolest v nohou přehlušila všechno ostatní. Ale křičela.

Náhle se dveře otevřely a po ní sklouzlo tlumené světlo. V následující vteřině ji obklopila změť světel, blikajících jako zářivky. Na těle ucítila neodbytné ruce.

„Pokuste se klidně ležet, paní Rosenová,“ ozval se utišující hlas a pak jí kdosi píchl injekci. Tentokrát ale neodpadla okamžitě.

„Kde to jsem?“ zeptala se. V dolní části těla pocítila úlevu a nohy jí zalévalo teplo.

„Jste v nemocnici v Nykøbing Falsteru. Tady jste v dobrých rukou.“

Povšimla si, jak se zdravotní sestra otočila ke svému kolegovi a povytáhla obočí.

V té chvíli si Nete vzpomněla, co se vlastně stalo.

Z nosu jí vytáhli zavedenou hadičku a učesali jí vlasy. Vypadalo to, jako by ji připravovali na poslední soud. Na zprávu, že její dny jsou sečteny.

U nohou postele stáli tři lékaři a primář se šedýma očima a vytrhaným obočím ji zasvětil do situace. „Váš manžel na místě zemřel, paní Rosenová,“ byla jeho první slova. Až mnohem později dodal: „Je nám to líto.“ Šlo o to uvést věci do správných souvislostí. Andrease Rosena pravděpodobně zabil blok motoru, který se nárazem přesunul na místo řidiče. Nemělo cenu pokoušet se ho zachránit, už mu nebylo pomoci. Místo toho se soustředili na to, aby vyprostili Nete. Nasazení záchranného týmu bylo ukázkové. Skoro se zdálo, že primář očekává, že se Nete během jeho proslovu začne usmívat.

„Podařilo se nám zachránit vám nohu, paní Rosenová. Pravděpodobně budete lehce kulhat, ale to je pořád lepší než druhá možnost, kterou jsme měli.“

V tomto okamžiku ho přestala poslouchat.

Andreas je mrtvý.

Je po smrti, a ona neodešla s ním. Teď se bude muset naučit žít bez něj. Byl to jediný člověk, kterého hluboce a upřímně milovala. Jen díky němu si už nepřipadala méněcenná.

A ona ho zabila.

„Utišující léky už začínají zabírat,“ řekl jeden z lékařů, ale nebyla to pravda. Stáhla se do sebe. Uvnitř jejího těla se mísilo zoufalství s porážkou a nad tím vším jasně zářila jako pekelný oheň tvář Curta Wada.

Nebýt právě jeho, celý její život by se ubíral jiným směrem.

Kdyby nebylo jeho a těch ostatních.

Nete polykala slzy a nadávky, kterým možná měla raději dát volný průběh, a sama sobě slíbila, že než její čas na tomto světě vyprší, všichni ti, kdo jí zkřížili cestu, zaplatí za to, oč ji připravili.

Slyšela, jak všichni odcházejí z místnosti. Už teď se jim vykouřila z hlavy. Zajímal je další pokoj a další pacient.

Když pochovali Netinu matku, atmosféra v domě přitvrdila. Pětiletá Nete byla učenlivá. Boží slovo a modlitby patří k neděli, říkával otec. A Nete se naučila výrazy, se kterými se ostatní dívky poprvé seznámily v mnohem vyšším věku. Kolaboranti, kteří za války spolupracovali s Němci a v Odense jim opravovali potřebné součástky, byli prostě zasrané, zkurvené svině a ti, kteří pořád otravovali, protože neměli nic jiného na práci, byli zase zaprdění sráči. U nich doma se věci nazývaly pravými jmény a mužská varlata byla jednoduše koule.

Kdo chtěl mluvit slušně a spisovně, musel jít o dům dál.

Hned první školní den Nete poznala, jak chutná pravá facka.

Šedesát žáků vyrovnaných v řadách před školní budovou a Nete mezi prvními.

„Tady je teda zkurveně hodně děcek,“ pronesla hlasitě a okamžitě upoutala pozornost paní řídící. Odměnou jí byla učitelčina permanentní nenávist a opovržení. Nete často okusila i výkonnost její pravé ruky.

Později, když už se jí zarudlá tvář zbarvila do modřiny, na požádání vysvětlila dvěma starším chlapcům z vyšší třídy, že jí starší bratři říkali, že když si člověk přetáhne předkožku a rukou si po něm jezdí nahoru a dolů, začne z něj stříkat.

Téhož večera seděla v obývacím pokoji a pokoušela se otci vysvětlit, kde se na jejím obličeji vzaly další modřiny.

„Nezasloužila sis nic jinýho,“ pronesl otec a víc se v tom nešťoural. Byl na nohou od tří od rána a večer už měl všeho dost. Takhle unavený byl ode dne, kdy si nejstarší ze synů sehnal práci v Birkelse a dvojčata odjela na moře do Hvide Sande.

Stížnosti na Netino chování přicházely ze školy nárazově, ale otec nikdy nepochopil, jak jsou závažné.

A malá Nete nechápala už vůbec nic.

Týden po nehodě se jedna mladá zdravotní sestřička zastavila u jejího lůžka a zeptala se, jestli by neměla někomu zavolat.

„Myslím, že jste jediná z celého oddělení, kdo ještě neměl návštěvu,“ řekla. Určitě to myslela dobře, nabízela Nete možnost dostat se z nicotné prázdnoty, ale všechno se tím jen zhoršilo.

„Nemám komu volat,“ odpověděla a požádala sestru, aby ji nechala v klidu odpočívat.

Téhož večera se u ní zastavil mladý právník z Maribo a oznámil jí, že má na starosti záležitosti zesnulého manžela a ona bude brzy muset podepsat několik dokumentů, aby se mohl spustit převod vlastnických práv. Naprosto ho nezajímalo, v jakém stavu se Nete nachází.

„Už jste si udělala představu, nakolik se budete chtít podílet na vedení chodu společnosti, Nete?“ zeptal se, jako by to už někdy v minulosti probírali.

Zavrtěla hlavou. Jak se může takhle ptát? Byla laborantka. S manželem se seznámila v jeho továrně, kde pracovala, a nic víc neuměla.

„Budete se zítra moci zúčastnit pohřbu, Nete?“ pokračoval dál.

Nete si povšimla, jak najednou bezděky nasála část spodního rtu za přední zuby. Jak se jí zastavil dech a s ním i celý svět. Jak jí stropní světlo najednou připadlo příliš ostré.

„Pohřbu?“ Nedokázala říct víc.

„Ano. Sestra vašeho manžela se ve spolupráci s naší advokátní kanceláří o všechno postarala. Instrukce vašeho muže byly naprosto jasné. Pohřeb a vše, co k tomu náleží, proběhne zítra ve 13 hodin v kostele ve Stokkemarke. Splníme jeho přání o malém obřadu, a proto se ho zúčastní jen ti nejbližší.“

Dál ho poslouchat nedokázala.

4) Listopad 2010

Nový telefon vAsadově kanceláři byl kapitola sama pro sebe. Pokaždé se rozezněl jako kostelní zvonkohra na plné obrátky, apokud nebyl Asad na místě, aby zvedl sluchátko, musel si člověk vyslechnout pěkně dlouhou tirádu, než přístroj opět ztichl. Carl Asada už dvakrát požádal, aby přístroj odstranil, ale ten trval na svém. Když ve služebním telefonu praská aon má tenhle stejně doma, proč ho nevyužít?

Nejhorší nepřátele najde člověk mezi vlastními kamarády, pomyslel si Carl, když se telefon opět ozval ajemu kvůli tomu spadly natažené nohy zpovysunutého spodního šuplíku psacího stolu.

„Tak, teď už budeš muset ten řinčící krám fakt odnést,“ řval aAsad si někde vdálce cosi mumlal.

„Slyšels, co jsem před chvílí říkal?“ zeptal se Carl, když se ve dveřích objevila popotahující zarudlá hlava.

Odpovědi se nedočkal. To ho ponoukalo kdalší nechtěné otázce, jestli už mu nudle znosu neucpaly izvukovody.

„Právě volal Bak,“ prohlásil Asad. „Říkal, že stojí na ulici Eskildsgade před sklepním bytem, kde bydlí ten Litevec, který napadl jeho sestru.“

„Cože? Børge Bak! Zatraceně, doufám, žes mu praštil sluchátkem, Asade?“

„Ne, on sním praštil první, ale ještě předtím mi stačil říct, že jestli tam nepřijdeme, tak toho nejvíc budete litovat vy sám, Carle.“

„Litovat? Já? Tak proč sakra volal tobě?“

Asad pokrčil rameny. „Tehdy vnoci, když se tady zastavil anechal uRose tu složku, jsem tu byl. Přepadli jeho sestru, věděl jste to?“

„Věděl, jasně.“

„Říkal mi, že ví, kdo za tím stojí, ajá jsem mu doporučil, ať si to nenechá líbit.“

Carl se zadíval do tmavých, horečkou sužovaných očí. Na co tenhle chlap kruci myslí? Copak má hlavu vycpanou velbloudí vlnou?

„Panebože, Asade! Už dávno není policajtem. Chce nás zatáhnout do něčeho, co je trestné. Dánsky se tomu říká vzít právo do vlastních rukou. Avíš, co to znamená? To znamená, že člověk bude mít na zatraceně dlouhou dobu jídlo zdarma, ataky to znamená, že až jednoho krásného dne vylezeš zhotelu Basa, tak jsi na holičkách. Adios, amigo.“

„Ten hotel, okterém mluvíte, neznám, šéfe. Auž vůbec nechápu, proč teď mluvíte ojídle. Jsem tak vystydlý, že vůbec nemůžu polykat.“

Carl zavrtěl hlavou. „Nastydlý, Asade. Říká se nastydlý.“ Copak nastydnutí může mít vliv ina slovní zásobu?

Carl se natáhl po telefonu avytočil číslo vedoucího oddělení vražd. Jindy tak autoritativní hlas, který se ve sluchátku ozval, zněl dnes poněkud zastřeně.

„Vím, vím,“ řekl, když ho Carl seznámil sBakovým telefonátem. „Bak umě dnes vosm ráno byl achtěl zpátky do práce. Počkej chví…“

Carlovi se podařilo napočítat osm kýchnutí, než se ten chudák ozval znovu. Další zasažená oblast, kam ho nepřitáhnou ani párem volů.

„Problém je, že Bak má asi pravdu. Tenhle Litevec, Linas Verslovas, byl už za podobné přepadení odsouzen ve Vilniusu anení pochyb, že jeho příjmy pocházejí zprostředí okolo prostitutek. Jen se nám nedaří mu to dokázat,“ pokračoval.

„Dobrá. Vpolicejním hlášení jsem slyšel, že poškozená nemůže ukázat na viníka prstem, ale není dost pravděpodobné, že bratrovi řekla, kdo za tím stojí?“

„On tvrdí, že mu nic neřekla. Ale už dřív měla stímhle Verslovasem problémy. Tím si je Bak naprosto jistý.“

„Ateď stojí starouš Børge Bak někde ve čtvrti Vesterbro ahraje si na policajta.“

Opět se ozvalo několik kýchnutí. „Takže by asi bylo na místě, Carle, kdyby ses tam rozjel azastavil ho. To starému kolegovi dlužíme, nemyslíš?“

„Opravdu?“ podivil se Carl, ale Marcus Jacobsen už rozhovor ukončil. Se zacpaným nosem může dokonce ivedoucí oddělení vražd hodit flintu do žita.

„Tak co, šéfe?“ ozval se za ním Asad, jako by mu to už dávno nebylo jasné. Dokonce už byl navlečený do jednoho zprvních modelů péřových bund. „Nahlásil jsem Rose, že budeme pár hodin pryč, ale vůbec mě nevnímala. Má vhlavě pořád jen tu Ritu Nielsenovou.“

Zvláštní člověk, tenhle Asad! Jak může vůbec pomyslet na to, že se vtomhle stavu vydá ven, do hnusného listopadového kodaňského počasí? Copak se mu geny úplně zbláznily? Utlumil snad písek zpouště všechny jeho smysly?

Carl si povzdechl asundal ze židle kabát.

„Ještě maličkost,“ řekl, když společně stoupali po schodech. „Proč jsi tady byl dneska tak brzo? Někdo mi říkal, žes tady byl snad už ve čtyři ráno.“

Carl očekával konkrétní odpověď, něco jako: chatoval jsem na Skypu se strýcem, touhle dobou se mu to nejlíp hodí, ane prosebné oči člověka, který se právě dozvěděl, že ponese na ramenou utrpení celého světa.

„Anení to jedno?“ zeptal se Asad, ale to na Carla neplatilo. Jestli něco není jedno, na to se lidé vždycky ptají, když na tom opravdu záleží. Otázku „Anení to jedno?“ ahlášky „To se mi ale nechce“ a„Takhle tedy“ řadil Carl mezi nejhorší fráze, jaké existují.

„Tak, Asade, ateď našpicuj uši. Jestli se máme společně něčeho dobrat, tak mi netvrď, že je to jedno, když se tě na něco ptám.“

„Jak dobrat? Já nic nevzal.“

„Prostě ajednoduše mi odpověz, Asade,“ řekl Carl naštvaně azačal si oblékat kabát. „Proč jsi tady byl tak brzo? Máš problémy doma?“

„Ano, mám.“

„Teď mě dobře poslouchej. Jestli máš problémy se ženou, tak do toho mi nic není. Ajestli si chceš ráno po Skypu promluvit se strýcem nebo kdo to vlastně je, tak to snad kčertu nemusí být skoro ještě vnoci, ne? Copak nemáš doma počítač, když už sním musíš mluvit vtakovou nekřesťanskou hodinu?“

„Proč mě oslovujete čerte, Carle?“

Vté chvíli uvízla Carlovi druhá ruka vrukávu. „Kruci, Asade, to se jen tak říká. Máš doma počítač?“

Pokrčil rameny. „Ne, teď zrovna nemám. To se těžko vysvětluje, šéfe. Nepůjdeme se radši podívat za Bakem?“

Vdávných dobách, když Carl vtéto části čtvrti Vesterbro začínal každodenní ranní obchůzku, míval vždy na rukou bílé rukavice. Místní obyvatelé se vykláněli znedoléhajících oken aprotahovaným kodaňským dialektem požadovali, aby si tihle zasraní jutští bojovníci za právo apořádek obuli dřeváky avrátili se zpátky do bažin. Tenkrát ho to pěkně štvalo, ale teď se mu po těch časech zastesklo. Stál tady arozhlížel se po čtvrti, kde neschopní architekti vnutili místním tupým politikům ošklivé neforemné betonové kostky. Vtěchto budovách se necítili dobře ani lidé ze společenského dna. Doby, kdy tady šlapal chodník, se mu zdály být vzdálené několik světelných let. Vpostranních uličkách bydleli už jen ti, kteří neměli jinou volbu. Tak to prostě bylo. Avšichni původní obyvatelé byli přestěhovaní do ještě strašnější čtvrti Ishøj atoužili po návratu.

Ne, pokud by si člověk chtěl prohlédnout solidní budovy zčervených cihel, sřímsami azačouzenými komíny, musel by vbočních ulicích na Istedu hledat hodně dlouho. Když ale chtěl vidět betonové skořápky, mladíky vprověšených teplácích, kterým je vidět půlka zadku, nebo muže sneproniknutelnými výrazy ve tváři, byl tady na správném místě. Tady žili bok po boku nigerijští pasáci svýchodoevropskými šejdíři, tady se výborně dařilo těm nejšílenějším anejbizarnějším formám kriminality.

Børge Bak si vtěchto končinách odsloužil mnohem víc hodin než kdokoliv jiný zoddělení vražd. Díky tomu znal všechna místní pravidla ajedno znich znělo, že člověk nikdy, ale opravdu nikdy nesmí vejít do uzavřené místnosti, pokud mu kolega nekryje záda.

Teď tu Carl sAsadem stáli vprudkém lijáku arozhlíželi se po neutěšené prázdné uličce. Po Bakovi nebylo nikde ani vidu ani slechu. Takže musel porušit místní pravidlo.

„Říkal, že na nás počká,“ ozval se Asad aukázal na sklepní vchod do naprosto zdevastovaného krámku se špinavými okny.

„Jsi si jistý adresou?“

„Je bomba jistá, Carle?“

Asi mě zase nepochopil, pomyslel si Carl apřečetl si vyrudlou cedulku na sklepním okně. Bylo na ní napsáno Kaunas Trading/Linas Verslovas. Znělo to velmi nevinně, ale podobné firmy zanikaly stejně rychle, jako vznikaly. Jejich majitelé mívali pověst pošramocenou víc než dřevěné vlnolamy vHirtshalu.

Cestou sem Asad ve služebním voze citoval zpolicejní svodky Linase Verslovase. Muž byl několikrát předveden na policejní stanici apokaždé byl propuštěn. Byl popisován jako naprosto bezohledný psychopat sneuvěřitelnou schopností přesvědčit hloupé anaivní Východoevropany, aby na sebe za pár korun vzali jeho vinu.

Carl vzal za kliku azatlačil. Dveře se otevřely azvonek nad nimi se rozklinkal. Naskytl se jim pohled do podlouhlé místnosti, kde až na pár obalů azmuchlaných papírů, které na podlaze zanechal předchozí majitel, nebylo vůbec nic.

Najednou zaslechli bouchání ze zadní místnosti. Znělo to jako pěstní souboj, ale nenásledovalo obvyklé sténání.

„Baku,“ zařval Carl. „Jsi tam?“ Položil ruku na pouzdro spistolí, otevřel zajišťovací poutko apřipravil se navytažení zbraně.

„Jsem vpohodě,“ ozvalo se za poškrábanými papundeklovými dveřmi.

Carl je opatrně otevřel asnažil se pochopit, co vidí.

Oba muži vmístnosti byli ošklivě potlučení, ale hůř na tom byl štíhlý, šlachovitý Litevec. Přes dračí tetování na krku mu stékala krev adíky tomu vypadal drak téměř trojrozměrně.

Carl cítil, jak se mu tvář stáhla do grimasy. Bohudíky že nikde na těle nemá podobnou ozdobu.

„Co tady kruci děláš, Baku? Zešílels, chlape?“

„Bodl mě.“ Bak kývl hlavou kpodlaze, kde ležel nůž se zakrvácenou špičkou. Byl to jeden ztěch zatracených motýlkových nožů, které se dají otevřít jediným pohybem. Carl to svinstvo nenáviděl. Kdyby záleželo na něm, každého majitele podobného nože by zavřel, až zčerná.

„Jsi vpořádku?“ zeptal se aBak přikývl.

„Povrchové zranění na předloktí, to přežiju. Vyhýbal jsem se mu, takže do zprávy můžeš napsat, že šlo osebeobranu,“ řekl azaťatou pěstí Litevce silně praštil do kořene nosu, až sebou Asad cukl.

„Kurva,“ zařval muž sbledým neduživým obličejem. Carl popošel dopředu astoupl si mezi ně. „Viděli jste to! Ani jsem se nehnul. Vletěl sem jak vichřice arovnou mě začal mlátit. Co jsem měl asi tak dělat?“ pokračoval Litevec. Mohlo mu být sotva pětadvacet auž vězel až po krk ve sračkách.

Znevysokého muže vypadlo ještě několik kostrbatých vět ojeho absolutní nevině. Snějakým útokem na kohosi vjakémsi bordelu nemá nic společného apolicii už to řekl nejmíň tisíckrát.

„Fajn, jdeme, Baku. HNED!“ zavelel Carl, na což Bak reagoval další ránou pěstí. Zasažený muž přepadl dozadu přes stůl.

„Znapadení mé sestry se jen tak nevykecá, nesmí mu to projít.“ Bak se otočil ke Carlovi. Všechny svaly vobličeji se mu třásly. „Je ti jasné, že ona už na jedno oko nikdy neuvidí? Že zpoloviny jejího obličeje zůstane jen jedna velká jizva? Ten chlap odsud musí zmizet, Carle. Chápeš?“

„Jestli toho okamžitě nenecháš, Baku, přivolám posily ze stanice. Za následky poděkuj sám sobě,“ odpověděl Carl amyslel to naprosto vážně.

Asad potřásl hlavou. „Moment,“ řekl aprotáhl se kolem Carla. Chytil Baka za rukáv asilou ho odtáhl stranou. Švy na jeho kožené bundě málem popraskaly.

„Sundejte ze mě toho černýho debila,“ ječel Litevec, když ho Asad čapnul atáhl kdalším dveřím vzadu vmístnosti.

Litevec vyhrožoval, že pokud všichni okamžitě nevypadnou, tak bude po nich. Že jim rozpárá břicho ausekne hlavu. Hrozby, které by se od člověka jeho ražení měly brát vážně. Výhrůžky, které by samy osobě stačily ktomu, aby se dostal do vězení.

Vté chvíli mu Asad nasadil kravatu apřiškrtil ho. Jeho protesty už neměly šanci. Asad rozkopl zadní dveře avtáhl muže do místnosti za nimi.

Když za sebou Asad kopnutím dveře zase zavřel, Bak aCarl se na sebe podívali.

„Asade! Nesmíš ho zabít, je ti to jasný?“ zařval pro jistotu Carl.

Ticho za dveřmi bylo znepokojující.

Bak se usmál aCarl dobře věděl proč. Teď už nemohl dělat nic. Nemohl vyhrožovat pistolí, nemohl zavolat na stanici. Za žádnou cenu by svého pomocníka nevystavil případným problémům, což Bak dobře věděl.

„Ateď si můžeš brblat, Carle.“ Bak pokývl, vyhrnul si rukáv aprohlédl si ránu na předloktí. Bez pár stehů se to neobejde. Zkapsy vytáhl pěkně posmrkaný kapesník aránu si obvázal. Něco takového by Carla ani ve snu nenapadlo, ale jeho ruka to nebyla. Jestli dostane otravu krve, možná konečně pochopí, jak se má správně chovat.