© Karolina Limrová, 2012

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2012 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-765-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-766-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-767-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-768-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Epilog

Děkuji všem úžasným dámám, prvočtenářkám z týmu Dva meče. Vaše podpora, povzbuzování a připomínky byly nenahraditelné. Mé díky patří:

Marušce ambře Vaníčkové, Zdence Bye Liškové, Romaně Amishe Kotrlové, Ivaně Astrid Pavlusové, Hance Bambulce Bartlové, Bohunce bb Bencsové, Olze Carlie Nepšinské, Stáně dorianně Senderakové, Lence Starostové, Zuzaně eleryn Štorkové, Haně Hanetce Netušilové, Hance HMR Říhové, Ivče Kakačové, Janě Janebce Olesíkové, Janě Jeanine Markové, Kamile Kamčí Vondrákové, Květě kytce Šteflové, Lence Šípové, Lence Slezáčkové, Kristýně Linfe Vítkové, Lucii Lucibur Buriánkové, Lucii luciskovi Kaucké, Michaele Misabells Koletové, Veronice niktošce Kubašové, Michaele nyo25 Koutné, Pavle Pajam Machové, Petře Pospetě Pospíšilové, Míše Semišce Semirádové, Ivě Sfinze Bednářové, Zdence Silvaren Podperové, Veronice Twilly Šolikové a Michaele yasmini Rozvodové.

Jakubovi

děkuji za všechno.

I

Minneapolis, Minnesota, 1990

Běžela rychleji než kdykoli předtím, ale věděla, že neuteče. Jim nelze utéct. Snad získat pár vteřin navíc. Stačilo by, aby kolem projelo auto. Klidně by mu vběhla do cesty. Oni totiž většinou neútočí před svědky. Nebo by mohla potkat bandu opilců. Jindy by se jich bála. Dnes by s nimi šla, kamkoli by chtěli.

V kancelářských budovách kolem nesvítilo jediné okno. V plicích cítila pálení a v boku ji bodalo. Ulice spoře osvětlená pouličními lampami jí ozvěnou vracela zvuk vlastního přerývaného dechu. Oni slyšet nejsou.

Věděla, že mohl zaútočit už dávno. Jenže to by lov nebyl lovem. Znala jejich zvyky. Všechny ty morbidní libůstky, které jim pomáhaly zpestřit fádní věčnost. Krev nasycená kyslíkem a adrenalinem jim přece chutná mnohem víc.

A pak přišel okamžik, kdy už nemohla běžet dál. Rozhodně se před ním nechtěla plazit po čtyřech. Alespoň půl vteřiny hrdosti, než bude po všem. Vmáčkla se do temného vjezdu podzemních garáží přehrazeného plechovými vraty. Teď už si přála jen jedinou věc — aby se táta dozvěděl, co se s ní stalo.

Když se přízrak objevil pár metrů před ní, leknutím sebou trhla. Jako by použil kouzelnický trik. Usmíval se.

„Seleno!“ slyšela z dálky. Ztěžka polkla a vytřeštěnýma očima sledovala, jak se útočník pomalu blíží. Poslední kroky si vychutnával. Už cítila jeho omamnou vůni. Působila jako anestetikum. Sprintem unavené svaly se zklidnily. Oběti se téměř nikdy nebrání. Jsou jako opilé.

„Seleno, kde jsi?!“

Netvor se zastavil těsně u ní. Sklonil se a zblízka jí hleděl do očí. Ty jeho stříbrné se divoce leskly. Mlčela. Bála se, aby otec nedorazil příliš brzy a nezemřel s ní.

„Škoda že máme tak málo času,“ zašeptal vrah a jeho stín splynul s jejím.

Minneapolis, Minnesota, 2010

Otočila jsem klíčkem vzapalování— už asi podesáté— aznovu se ozvalo jen kuckání ahrkání.

„Tak naskoč, ty mrcho!“ sykla jsem nelaskavě apraštila do volantu. Nepomohlo to. Volant jen nepatrně změnil tvar.

Naštvaně jsem se opřela apřemýšlela, co dělat. Můj starý cadillac měl za sebou snad tisíc oprav aprávě dnes se nejspíš rozhodl, že je čas odebrat se na věčnost. Nakonec jsem sáhla do přihrádky vpalubní desce, vytáhla nezbytné rekvizity avystoupila. Zaposlouchala jsem se. Vtomto podlaží podzemních garáží teď kromě mě nebyl nikdo. Nikdo, koho by mohl udivit pohled na řidičku, která si těsně po tom, co vystoupila ze svého auta, nasadila tmavé brýle ajediným pohybem ruky rozložila bílou slepeckou hůl.

Soustředila jsem se na šumění proudícího vzduchu. Narážel do stěn aodhaloval každé zákoutí, každou skulinu. Snadno jsem se zorientovala. Východ ležel dvacet metrů napravo. Dnes si budu muset vzít taxi.

„Centrála volá vůz sto patnáct. Přepínám.“

Vysílačka vpalubní desce zapraskala aženskému hlasu odpověděl sytý mužský baryton.

„Stopatnáctka slyší.“

„Máme hlášenu krádež kabelky vElliotově parku. Jste nejblíž.“

„Rozumím,“ ozvalo se mrzutě.

„Nebruč, Billy. Procházka ti udělá dobře. Vsadím se, že se stejně láduješ hamburgrama apiješ čtvrtý kafe,“ hlaholila spojovatelka.

„Třetí,“ ohradil se dotyčný arádio se odmlčelo.

Policista Billy měl přede mnou jedno kafe náskok. Dopil jsem to své astáhl okýnko, abych se prázdným kelímkem trefil přesně do koše na kraji chodníku.

Vbočním zrcátku jsem zaznamenal ženskou postavu uzadních dveří. Rychle jsem ztlumil odposlech avyklonil se zauta.

Vypadala jako holky na billboardech. Spíš hubená než štíhlá aopalovat se určitě nechodila. Byla bílá jako upír. Kdyby se tedy ty bestie jen tak procházely po ulicích.

„Potřebujete svézt?“ zeptal jsem se. Od jisté doby jsem si takových věcí zásadně nevšímal, ale její nohy navlečené vúzkých džínách se prostě přehlédnout nedaly. Ani vlasy černé jako uhel spletené do copu.

„Tohle je taxi?“ zeptala se.

Chtěl jsem se zasmát aprohlásit něco vtipného oté špinavé kraksně, ve které jezdím. Nápis na boku byl špatně čitelný. Jenže ona se otočila čelem ajá si teprve teď všiml tmavých brýlí abílé hole vjejí ruce.

„Jistě,“ odpověděl jsem ahonem vystoupil, abych jí pomohl.

Jemně jsem se dotkl jejího lokte asměroval ji ke dveřím. Okamžitě mě obklopil oblak citrusového parfému. Příjemný, ale na můj vkus příliš intenzivní. Otevřel jsem aona nasedla. Odložila hůl, nahmatala pás apřipoutala se.

„Kam to bude, slečno?“ zeptal jsem se, když jsem nastartoval.

Vypadalo to, že váhá.

„Fridley,“ odpověděla nakonec.

Přejel jsem do protisměru aotočil to. Provoz houstl, začínala večerní špička. Normálně se spasažéry moc nebavím, ale teď jsem se přistihl, že horečnatě přemýšlím, jaké téma nadhodit. Kdykoli to šlo, sledoval jsem ji ve zpětném zrcátku. Nemohla to vidět, takže jsem nemusel uhýbat pohledem.

Hrozně nerada se přibližuju klidem. Anení to kvůli sebeovládání. Za ty roky už jsem si na tu vůni aneustálou touhu zakousnout se jim do krku zvykla. Spíš mě přepadaly divné pocity. Nevěděla jsem, očem si snimi povídat. Pár společných témat krozhovoru bych našla snad jen sdárci krve…

Vál silný vítr. Nesl ssebou mikroskopická zrnka prachu, která se od něj stichým lupáním odrážela. Ty zvuky mi umožňovaly vytvořit si celkem podrobnou představu ojeho vzhledu. Nevypadal jako řidič taxíku. Neměl kolem pasu pneumatiku jako většina těch, kteří tráví vysedáváním vautě dny inoci. Byl hodně vysoký apodle těch svalů bych ho tipovala spíš na profesionálního sportovce nebo třeba vyhazovače. Stačilo pár vteřin avěděla jsem, že má lehce vlnité vlasy aže mu sahají těsně pod uši. Voněly šamponem. Jeho voda po holení obsahovala ne zcela obvyklé esence. Armani, řekla bych. Tenhle chlap osebe prostě dbal.

Naučila jsem se vytěsňovat zvuky, které momentálně nepotřebuju— jinak bych se ztoho musela zbláznit—, atak jsem si toho všimla až za pár minut— vysílačka uřidiče nesloužila ke kontaktování dispečinku taxislužby. On odposlouchával policejní hlášení. Zneklidnilo mě to.

„Pocházíte odtud?“ zeptal se opatrně.

„Narodila jsem se vKalifornii. VMinneapolis ale žiju už spoustu let.“

Přikývl anatočil hlavu lehce doprava, nejspíš aby zachytil můj odraz ve zpětném zrcátku. Udělal to už několikrát.

„Avy?“

Slyšela jsem, jak se mu sotva znatelně zrychlil tep.

„Montana.“

Nejspíš se mu otom nechtělo mluvit. Tím líp, třeba se už nebude vyptávat.

„Všem hlídkám poblíž západní strany jezera Harriet. Hlásili nám mrtvé tělo. Bude to asi síla. Oběť má prokousnutý krk. Vypadá to prý na nějaké zvíře. Koroner je na cestě. Přepínám.“

Naokamžik jsem ztuhla apodívala se na řidiče. Ne, nemohl to slyšet. Zvuk vysílačky byl stažený na minimum. Jezero Harriet. Do háje! To je opačným směrem!

„Stát!“ vykřikla jsem. Lekl se adupnul na brzdu.

„Co je?“ Bezradně se rozhlédl apak se otočil ke mně.

„Promiňte. Nechtěla jsem vás vylekat,“ omlouvala jsem se. Bylo mi trapně. „Naněco jsem si vzpomněla. Můžete to otočit?“

Zkoumavě se na mě díval, ale nakonec jen pokrčil rameny. Nejspíš už zažil leccos.

„Dobře. Kam to tedy bude?“

Je to příliš daleko, napadlo mě. Než tam dorazíme, stopy překryje pach všech těch policajtů.

„Je už tma?“ zeptala jsem se.

„Jo, jako vpytli,“ odpověděl nechápavě.

„Výborně!“ zajásala jsem. „Tak zastavte! Vystoupím tady.“

Prostě poběžím. Vezmu to po střechách.

Ta holka se musela úplně zbláznit, pomyslel jsem si.

„Tahle čtvrť není vhodná knočním procházkám,“ namítl jsem. „Znáte to tady? Mohla byste snadno zabloudit.“

Nervózně se ošila. Ivtom šeru se dalo poznat, že ztrácí trpělivost.

„Vidíte tady někde autobusovou zastávku?“ zjišťovala po chvíli přemýšlení.

„Jo, jsme hned uní. Ale co když teď nic nepojede?“ Představa, že nechám slepou holku uprostřed liduprázdné ulice, se mi nezamlouvala.

„Budu vpohodě,“ reagovala lehce podrážděně.

Zvedl jsem ruce, jako že se vzdávám, ale pak mi došlo, že to stejně nevidí.

„Fajn, je to vaše věc.“

„Taky si myslím.“

Pak se zatvářila provinile.

„Promiňte. Nechtěla jsem být hrubá. Díky za váš zájem, ale opravdu se osebe umím postarat.“

Nevěřil jsem jí to, ale nedalo se nic dělat. Zeptala se, kolik mi dluží, azaplatila. Rozhodl jsem se, že poodjedu jen na konec ulice achvíli počkám, kdyby mě přece jen potřebovala. Postávala na zastávce achyběl jí jen transparent snápisem: Volně kpřepadení. Chtěl jsem počkat pět minut. Pak ji prostě donutím nastoupit aodvezu ji někam do centra. Vzápětí ale přijel autobus azakryl mi na ni výhled. Ulevilo se mi.

Zamířil jsem zpátky do centra. Cestou jsem zesílil zvuk na odposlechu.

„Tady vůz padesát osm. Jsme tu první. Koroner už dorazil. Posily nepotřebujeme. Byl to pohled za všechny prachy. Ta mrtvola měla vkrku tak velkou díru, že jí div neupadla hlava.“

Dupnul jsem na plyn azhasl nápis TAXI na střeše. Neměl jsem moc velkou šanci přijet včas, ale po dlouhé době jsem získal tip, kde je hledat. Ten popis vypadal na jejich práci. Svině upírský!

Zapůl hodiny jsem najel na silnici vedoucí kjezeru. Asi sto metrů od Lyndaleského parku mě minuly policejní hlídky. Zrádia už jsem se žádné podrobnosti nedozvěděl. Najít to místo ale nebylo těžké. Súklidem žlutočerné pásky, která měla zabránit vstupu nepovolaných osob, se moc nezdržovali. Její zbytky zůstaly na několika keřích lemujících úzký asfaltový chodník nedaleko břehu. Navíc tam pořád postávala spousta čumilů, které přivábila světla policejních majáčků. Vmísil jsem se mezi ně. Vytáhl jsem padělaný policejní odznak.

„Vážení, vraťte se pěkně domů! Už tu není nic kvidění.“

Spolohlasným reptáním se rozcházeli. Potřeboval jsem tam chvíli zůstat sám, ikdyž jsem pochyboval, že po tom nájezdu můžu ještě něco najít.

Vlevo, těsně na hranici světla astínu, jsem zahlédl prudký pohyb. Příliš rychlý na to, abych dokázal určit, jestli se mi to nezdálo. Ne, je blbost, aby tu někdo znich zůstával. Nechtějí, aby se onich vědělo. Přesto jsem strčil ruku za záda pod bundu anahmatal rukojeť dlouhé dýky. Vstoupil jsem do tmy. Voda vjezeře šplouchala, stromy šuměly, ale jinak se vůbec nic nepohnulo.

Vrátil jsem se pro baterku azačal systematicky prohledávat místo činu. Zválená tráva, sem tam cákance od krve. Ne moc, oni obvykle neplýtvali. Pečlivě jsem prolezl každý čtvereční metr vnejbližším okolí. Trvalo mi to skoro hodinu. Nenašel jsem vůbec nic.

Domů jsem se dovlekl někdy ve dvě ráno. Dobrých třicet hodin jsem nespal. Za dveřmi pronajatého bungalovu jsem rozkopl hromadu reklamních letáků. Bundu jsem odhodil na gauč. Zhromádky barevných potištěných papírů se oddělila malá bílá obálka. Sebral jsem ji. Padal jsem hlady. Chuť kjídlu mě přešla ve chvíli, kdy jsem rozpoznal úhledné písmo na přední straně zásilky. Vžaludku jsem měl najednou kamení avpuse hořko. Obálka zmačkaná do neúhledné kuličky skončila vkoši. Neotevřená.

Zhasl jsem asvalil se do postele. Vdžínách avesvetru. Rozbolela mě hlava.

Kolikátý už to byl dopis? Možná dvacátý… Psala vytrvale aneodradilo ji ani moje mlčení. Mnohokrát mě napadlo, jestli ten její tuší, že se mě jeho manželka snaží kontaktovat. Přál jsem si, aby mě nechala na pokoji. Ať si užívá svou nesmrtelnost apřestane předstírat, že jsme pořád ještě… přátelé.

Ze všeho nejvíc bych si ale přál, aby se to nikdy nestalo. Měl jsem si ji vzít hned po maturitě. Jenže tenkrát jsem si bláhově myslel, že mi nic neuteče. Kate mě přece měla ráda. Koho by napadlo, že by se nakonec mohla zamilovat do…

Syknul jsem apřevalil se na druhý bok. Tohle nikdy neskousnu. Namlouval jsem si, že bych se cítil odost líp, kdyby ten její nebyl… upír.

Pohybovat se svou přirozenou rychlostí, to byl luxus, který jsem si mohla dopřát jen málokdy. Oto víc jsem si to teď užívala. Vté tmě mě nikdo nemohl vidět. Vyhnout se osvětleným plochám nebyl problém. Vnímala jsem, jak teplo, které se znich šíří, rozvlnilo vzduch. Pokud mě někdo zahlédl, trvalo to příliš krátce, než aby uvěřil tomu, že se to opravdu stalo. Zbývalo jen doufat, že přijdu včas astopa ještě nevyvane. Kjezeru jsem dorazila chvíli předtím, než odjela policejní auta. Musela jsem čekat.

Jenže pak přijel on.

Náhoda? Nedávalo to žádný smysl. Třeba je to jeho koníček. Když zrovna neřídí taxi, píše detektivky. Proč by jinak odposlouchával policejní hlášení anosil odznak? Nejspíš falešný, protože si dal velký pozor, aby se stěmi skutečnými strážci zákona nepotkal. Rozpustil to malé srocení apak se najednou prudce otočil mým směrem. Moc nechybělo aviděl mě. Netuším, proč jsem kněmu přišla tak blízko. Možná za to mohlo překvapení, že se tam objevil. Bleskově jsem se vyšvihla do koruny jedné zobrovských lip rostoucích podél břehu. Pak už jsem ho sledovala zdesetimetrové výšky. Sbaterkou vzubech prohledával trávu ikeře. Proč to dělal!?

Odjel až dlouho po půlnoci. Konečně jsem mohla slézt dolů azačít hledat. Zastavila jsem se uprostřed zdusané travnaté plochy azkoumala pachy. Změť lidských vůní, nikotin, pot. Po chvíli jsem poznala ijeho vodu po holení. Nakonec jsem se přistihla, že její vůni následuji všude, kam se hnul. Málem jsem si začala nadávat nahlas.

Jezero se ve větru vlnilo ajá na moment zůstala užasle stát. Do vzduchu se uvolňovaly miliardy mikroskopických krůpějí. Narážely do sebe, vzlétaly apadaly dolů, aby je vodní masa znovu pohltila.

Náhle jsem to ucítila. Konečně! Nezaměnitelný pach ulpěl na stéblech trávy na břehu. Tu vůni jsem okamžitě poznala. Nechal ji tam můj vrah.

Stopa zjevně vedla do vody. Jako by tušil, že ho někdo bude hledat. Proč by se jinak obtěžoval zahlazováním stop? Ale já měla dost času, celou věčnost. Rozběhla jsem se podél břehu ahledala, kudy zvody vylezl. Trvalo to pár hodin. Nakonec jsem celá vzteklá skončila na stejném místě, kde jsem začala.

To není možný! Přece musel někde vylézt!

Zarazila jsem se. Nemusel. Nepotřebuje se nadechnout. Může tam klidně zůstat až do dalšího lovu. Sebrala jsem oblázek anaštvaně ho hodila do vody.

„Fajn, já si počkám!“ zavrčela jsem výhrůžně. „Dřív nebo později dostaneš hlad.“

Jenže pak mi došlo, že já ho mám už teď. Ne zas tak velký, abych nemohla mezi lidi, ale tak daleko to nikdy nenechávám zajít. Měla bych vyrazit co nejdřív. Jenže moje auto pořád stálo nepojízdné vgarážích na Downtownu.

„Do háje!“

Neměla jsem moc peněz. Dědictví po tátovi se povážlivě tenčilo apředstava, že budu někde na pumpě umývat přední skla, mi vždycky málem vehnala slzy do očí. Kdysi jsem chtěla dělat pediatrii…

Zavrtěla jsem hlavou, abych ty frustrující úvahy zaplašila. Věděla jsem, že klidně můžu běžet, bude to rychlejší. Jenže nemít auto… Jako bych ztratila další kus něčeho lidského.

Ale lepší je mít vztek než brečet, to jsem se naučila už dávno. Atak jsem zamířila pryč změsta. Do rezervace azpátky to do svítání stihnu. Apak si pro něj dojdu. Aby konečně zaplatil. Ta představa mě povzbudila.

Brzy ráno po návratu zlovu jsem se zastavila doma, abych si dala sprchu. Předpokládala jsem, že ta stvůra stejně během dne nejspíš nevyleze zvody. Pár hodin zdržení by nemělo vadit. Kjezeru pojedu autobusem. Jako člověk.

Převlečená, osvěžená aodhodlaná jsem vyšla na ulici. Hůl abrýle samozřejmě ssebou. Šla jsem pomalu azkušeně předstírala naprostou závislost na té bílé věci vmé ruce. Na zastávku vzdálenou pouhé tři bloky od mého domu jsem došla asi za čtvrt hodiny. Lidé postávající na chodníku mi uhýbali zcesty. Na zastávce se kolem mě vytvořil liduprázdný ostrůvek. Znovu jsem si musela gratulovat ktomu geniálnímu převleku. Nikdo neměl chuť se dávat do řeči se slepou dívkou. Nikdy. Samozřejmě mi občas někdo pomohl přes ulici, ale hlubší rozhovory nehrozily. Amně uměle vytvořená samota vyhovovala.

Přímo uobrubníku najednou zastavilo auto. Okýnko na straně spolujezdce sjelo dolů.

„Slečno?“

To se mi snad jenom zdá!

„Nechcete někam svézt?“ zeptal se podobně jako včera. Zavanul ke mně Armani apak taky jeho vlastní vůně. Už jsem ji dokázala odlišit. Nevěděla jsem, co odpovědět. Můj zmatený výraz nejspíš přisuzoval tomu, že ho nepoznávám. Takže vystoupil, obešel auto asvou otázku mi zopakoval tváří vtvář. Jeho srdeční tep prozrazoval lehkou nervozitu.

Rozpačitě jsem si olízla rty apak jsem tak potichu, aby to neslyšel nikdo jiný, odpověděla: „Děkuju, ale já… nemůžu si dovolit jezdit tak často taxíkem.“

Možná by bylo lepší něco si vymyslet, ane se takhle hloupě shodit. Ale on se usmál, položil mi ruku na záda auž mě tlačil kautu.

„To je vpořádku. Já dnes nepracuju.“

Pomohl mi nasednout— tentokrát kněmu dopředu. Neprotestovala jsem. Nastoupil achystal se vypnout rádio. Hráli Beatles.

„Mně to nevadí,“ vyhrkla jsem. Až pak mi došlo, že bych opohybu jeho ruky přece neměla mít tušení. Naštěstí si toho nevšiml.

„Jak je libo,“ usmál se azařadil rychlost.

„Takže— kam jedete?“ zeptal se.

To byl problém. Těžko jsem se mohla nechat odvézt kjezeru. On tam včera vnoci byl aasi by se dost divil, že chci zrovna tam.

„Nemám žádný konkrétní plán,“ odpověděla jsem rezignovaně. „Prostě jsem potřebovala ven.“

Chvíli mlčel. Zdálo se, že přemýšlí.

„Pojďte se mnou na oběd. Nebo na kafe,“ opravil se honem, když viděl, jak jsem se zatvářila. Za tu grimasu mohla představa lidského jídla. Nemohla jsem si pomoct. Zachmuřil se. Byl zklamaný.

„Já jsem zrovna teď jedla,“ pokoušela jsem se to napravit.

Nic na to neřekl. Přemýšlela jsem, proč se se mnou vůbec zdržuje. No jistě, napadlo mě, on asi bude jeden ztěch chlápků postižených chorobným ochranitelským komplexem.

„Nemusíte to dělat,“ řekla jsem podrážděně. „Soucit nesnáším.“

Zavrtěl hlavou.

„Tohle si myslíte? Proto nechcete jít?“

Neodpověděla jsem. Slepota mě tolik netrápila. Spíš mé odlišné stravovací návyky.

„Nejsem samaritán,“ pokračoval ajá vjeho hlase slyšela úsměv. „Přiznám se, že nevím, proč jsem vám zastavil. Což asi nezní lichotivě…“ Krátce se ke mně otočil. Zčásteček opile poletujícího prachu, které se odrážely od jeho obličeje, jsem zjistila, že se tváří rozpačitě.

Usmála jsem se.

„Ajá nevím, proč jsem nastoupila. To taky moc nepotěší.“

Zasmál se. Ten zvuk jsem dokázala vnímat rozložený do všech jednotlivých tónů. Jejich hloubku, sytost, barvu. Všechno dohromady to znělo velice příjemně.

„Krásně se smějete,“ řekla jsem náhle. Pocit trapnosti, který následoval, mě vmáčkl hlouběji do sedadla.

„Díky.“ Nezdálo se, že by mu můj kompliment vadil.

„Tak tedy,“ pokračoval asoustředil se zase na řízení. „Můžeme to udělat takhle. Já si koupím něco do ruky aprojdeme se. Pojedeme třeba kjezeru Harriet. Co vy na to?“

Hrklo ve mně. Měl talent jezdit na stejná místa, kam jsem potřebovala já. Málem jsem se rozesmála. Výborně, pane tajemný, to se hodí.

„Dobře, to beru,“ odpověděla jsem spokojeně.

„Už jste tam byla? Nádherný místo. Třeba budeme mít štěstí avBandshell zahraje orchestr.“

„Jistěže jsem tam už byla. Vždyť tu žiju už čtyřic…“ Zakuckala jsem se adiv jsem si při tom nepřekousla jazyk. „Čtyři roky,“ opravila jsem se honem. Ne, opravdu to nebyl dobrý nápad někam sním jezdit. Měla bych raději jen přikyvovat, usmívat se amlčet!

„Prima. Bál jsem se, že orchestr už jste dnes taky měla,“ zavtipkoval.

Vyprskla jsem. Ano, hudebníky bych si bývala dala radši než to kafe.

„Kolik vám je?“ zeptal se najednou avzápětí zaúpěl. „Promiňte. Zapomeňte na tu otázku. Neumím se chovat. Což není omluva…“ Rozhořčeně zavrtěl hlavou. Je legrační, jak bláznivě se lidé chovají, když si myslí, že je nevidím. Dalo mi dost práce nezačít se zase smát. Kromě toho… kdybych mu měla odpovědět pravdivě, asi by to způsobilo drobnou dopravní nehodu. Pravdu bylo třeba vydělit dvěma.

„Nic se neděje,“ chlácholila jsem ho. „Je mi dvacet. Apůl,“ dodala jsem pro větší věrohodnost.

Znovu se omluvil, ale bylo znát, že už se cítí uvolněně.

Zaposlouchala jsem se. Vjedoucím autě se mi okolní krajina vnímala hůř. Mohl za to hluk motoru, který mi znemožňoval přesněji rozpoznat zvuk odrazu proudícího vzduchu. Já sama jsem kvůli tomu jezdila dost pomalu asokny dokořán.

„Už tam budeme?“ zeptala jsem se. Odhadovala jsem, že ty houkačky vpravo mířily kmetodistické nemocnici. Za chvíli asi odbočíme doleva.

„Pětadvacet,“ odpověděl zamyšleně.

Překvapeně jsem zamrkala.

„Čeho? Minut? To se mi nějak…“

„Ne,“ zasténal. „Omlouvám se, byl jsem mimo. Přeslechl jsem vaši otázku. Mně je pětadvacet.“

Tentokrát už jsem se opravdu rozesmála.

„Klidně se smějte. Jsem expert na společenskou konverzaci, nic jinýho si nezasloužím.“

Byl to úžasný pocit— smát se. Už dávno se mi to nestalo. Divoce jsem šermovala rukama ve snaze ho uchlácholit, ale vzhledem ktomu hýkání, které ze mě vycházelo, to nemohlo fungovat.

Aon se neurazil. Jeho výraz mi připadal velmi spokojený.

Bylo mi skvěle. Nikdy by mě nenapadlo, že sní bude taková legrace. Rozesmát ji se ukázalo jako nejsnadnější věc na světě.

Zaparkoval jsem opět ulic dál než vnoci. Teď jsem neměl chuť myslet na mrtvolu ve křoví. Apředstava, že si budeme povídat ajá přitom nenápadně prolezu pár zarostlých zákoutí vokolí místa činu, mi připadala uhozená.

Odepnula si pás aotočila se ke mně. Napadlo mě, že bych hrozně rád věděl, jakou barvu mají její oči schované pod velkými černými brýlemi.

„Já tedy taky nejsem zrovna expert na bonton…“ začala súsměvem.

„To bolelo,“ zasténal jsem, ale ona se rozpustile zachichotala.

„Nicméně,“ pokračovala srdnatě. „Ještě jsme se nepředstavili.“

Teď jsem se vážně vyděsil. Opravdu jsem sní jel dvacet minut autem aneřekl jí svoje jméno?!

„Pokud máte chuť utéct, pochopím to,“ nabízel jsem zahanbeně.

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Já jsem Selena.“ Apodala mi ruku.

Přijal jsem ji. Opatrně askoro se zatajeným dechem.

„Není ti zima?“ zeptal jsem se. Zdála se prochladlá.

„Takové jméno jsem ještě neslyšela,“ odsekla astáhla svou ruku zpátky.

Při nejbližší příležitosti se přivážu ktěžkému betonovému kvádru ahodím se do jezera. Můj dar nechápat ženy zřejmě dozrál během uplynulých let kdokonalosti.

„Daniel. Danny,“ řekl jsem honem. „Kdybys mi dala facku, strašně by mi to pomohlo.“

Rty se jí zase zvlnily do úsměvu. Ulevilo se mi. Vduchu jsem si nadával. Obvykle se mi tohle nestávalo. Obvykle jsem říkal věci ve správný čas anasprávném místě. Ale tohle?! Jasně, poslední roky jsem netrávil milostnými schůzkami. Dnem inocí jsem brázdil město ahledal nějakou studenokrevnou stvůru, abych jí mohl vyříznout srdce ztěla avybít si na ní vztek. To nebyla nejlepší průprava na… rande? Nesmysl…

Neměla jsem to dělat, napadlo mě už asi potřetí. Vjeho přítomnosti jsem si přestávala dávat pozor na to, co dělám aco říkám. Každou chvíli mi hrozilo, že se prozradím. Jenže itohle bylo na tom všem přitažlivé.

„Musím tě zklamat, ale to neudělám. Nemůžu tě praštit,“ odpověděla jsem spředstíraným smutkem.

„Jsi šlechetná,“ reagoval vděčně.

„Mohla by mě ztoho bolet ruka,“ dodala jsem aon se začal smát.

Vystoupili jsme. Daniel odběhl kpojízdnému karavanu pro hot dog.

„Fakt si nedáš?“ zeptal se, když pak přinesl dva. Podle pachu spříchutí chilli. Aniž bych tomu dokázala zabránit, odporem se mi nakrčil nos.

„Ne, vážně nemám hlad,“ zabručela jsem amusela se na okamžik odvrátit. Tenhle pes měl vsobě moc kečupu. Amálo krve.

„Už mi to došlo!“ zvolal splnou pusou.

Ztuhla jsem snakročenou nohou achystala se utéct.

„Že ty nejíš maso! Uhodl jsem to?“

„Chytrej,“ odpověděla jsem vyhýbavě. Měla bych přestat šílet. Většina lidí ani nevěří, že existujeme.

Než jsme došli kBandshell, zhltnul obě porce aumyl si ruce vpítku poblíž hlediště.

„Vypadá to, že máme štěstí,“ zajásal apřehlédl otevřené prostranství. „Napódiu se něco chystá. Chceš se tu zdržet?“

Vděčně jsem přikývla. Poslouchat hudbu amlčet bude lepší než ho nechat příliš přemýšlet. Navíc— já miluju hudbu. Málokdy si ji ale můžu dostatečně užít. Slyším totiž všechno. Každou nepřesnost, přehmaty. Tihle muzikanti ale hráli moc dobře. Fakt, že se na mě Daniel dívá, mi prozradil dřív podivný pocit než moje smysly. Nesměla jsem ale vypadnout zrole. Předstírala jsem, že otom nevím.

Skončila první skladba ajá si zní nepamatovala skoro nic. Vnímala jsem jen jeho teplo avůni.

Naklonil se blíž. Pootočila jsem hlavu.

Nejspíš bych se měl nad sebou hluboce zamyslet. Soustředit se na dění na jevišti bylo nad moje síly. Neměla tušení, že na ni zírám. Využil jsem toho. Zkoumal jsem detailně její profil. Každý kousek tváře, který nezakrývaly ty zpropadené brýle. Měl jsem nutkání natáhnout ruku asundat je.

„Strašně rád bych viděl tvoje oči,“ zašeptal jsem jí do ucha.

Ona najednou vyskočila ajejí hůl přitom zbrklém pohybu spadla na zem. Rychle jsem ji sebral avložil zpět do Seleniny ruky.

„Promiň,“ vydechl jsem překvapený její bouřlivou reakcí.

Hledala jsem ztracenou rovnováhu. Řada znás se běžně pohybovala mezi lidmi bez brýlí. Stříbrná barva našich duhovek sice vypadala nezvykle, ale neděsila jako oči upírů vhollywoodských slátaninách. Jenže moje brýle… Kdybych je sundala, měla bych pocit, že se svlékám. Chránily mě lépe než neprůstřelná vesta.

Slyšela jsem, jak mu buší srdce. Jak jeho ruka rozráží vzduch směrem ke mně. Jako by se mě chtěl dotknout, ale pak si to rozmyslel. Ráda bych jeho poznámku obrátila vžert, ale už se to nedalo vzít zpátky.

„Ty za nic nemůžeš,“ uklidňovala jsem ho.

„Neměl jsem na to právo,“ odporoval.

Nevěděla jsem, co říct. Pocit paniky, který ve mně ta obyčejná věta vyvolala, ještě nezmizel. Uvědomila jsem si, jak moc jsem celou dobu hazardovala. Šla jsem na schůzku sčlověkem!

„Kdyby ti to nevadilo, ráda bych se vrátila,“ požádala jsem. Hlas mě zradil. Bylo slyšet, jak moc jsem rozrušená.

Daniel přikývl.

„Odvezu tě.“

Vzal mou ruku apoložil si ji na ohbí paže. Mlčky mě dovedl kautu. Celou cestu do centra jsem se snažila vymyslet nějaké nezávadné téma krozhovoru, ale nic mě nenapadlo. Slidmi to prostě neumím. Vysadil mě na stejné zastávce, kde jsme se před dvěma hodinami setkali, protože až před dům jsem se odvézt nenechala.

Pomohl mi vystoupit. Čekala jsem, až odjede, ale zdálo se, že váhá.

„Omlouvám se,“ zopakoval už asi podvacáté.

Věnovala jsem mu něco jako úsměv adoufala, že už konečně zmizí. Byla jsem nejistá. Vzbudil ve mně pocity, které jsem se mnoho let snažila zakonzervovat apohřbít.

Nejsem člověk!

Skutečnost, že jsem si něco takového musela vduchu neustále opakovat, svědčila otom, jak moc mě vykolejil. Tohle už nesmím dopustit. Nikdy.

Nakonec se přece jen odlepil od obrubníku. Ztěžka jsem polkla apřemýšlela co dál. Chtělo se mi zavřít se doma azkusit na všechno zapomenout. Ale měla jsem něco na práci. Pořád jsem věřila, že až dostanu to monstrum skryté vjezeře, něco se změní. Pronásledovala jsem ho dvacet let. Od chvíle, kdy jsem po proměně otevřela oči. Moje existence žádný jiný smysl neměla.

Stála jsem anaslouchala. Během vteřiny jsem získala perfektní přehled okaždém zrnku prachu vokruhu padesáti metrů. Věděla jsem ovšech stromech, lidech iautech.

Azjistila jsem, že neodjel.

Zastavil na konci ulice, na stanovišti pro taxíky. Slyšela jsem, jak se domlouvá sněkolika dalšími řidiči, že si tam vůz na chvíli nechá. Pak se vracel za mnou. Zpanikařila jsem. Zastavil se pár metrů ode mě.

Jakmile jsem vykročila, vydal se za mnou. Nechával mezi námi stále stejný odstup. Vytrvalý jako buldok, to se mu muselo nechat. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli mám zuřit, nebo podlehnout tomu elektrizujícímu pocitu, který mi jeho zájem způsoboval. Nakonec ale zvítězily obavy. Jak dlouho mě hodlá sledovat? Přece ho nemůžu celý den vláčet za sebou! Musím se vrátit kjezeru, než zemře další člověk!

Věděla jsem okaždém jeho pohybu. Okaždém kroku ikaždém zaváhání. Soustředila jsem se na všechny podrobnosti. Zkoumala jeho tvář otištěnou ve vzdušných proudech, prohlížela každý jednotlivý pramen vlasů. Mohutné ruce strčené do kapes bundy. Když se otočil vítr, dostihla mě jeho vůně.

Bylo to fascinující. Přestala jsem vnímat cokoli kromě něj. Vedlo mě podvědomí. Vyhýbala jsem se překážkám, aniž bych na to musela myslet. Příliš jsem se zaměřila na muže, který mě sledoval. Jak jinak si vysvětlit, že jsem se navzdory svému rozhodnutí ocitla před svým domem? Uvědomila jsem si to až ve chvíli, kdy se ozvalo mé jméno.

„Slečno! Slečno Torresová!“

Vchodové dveře se rozletěly. Ten ječivý hlas patřil bezpochyby mé domácí. Úspěšně jsem se jí vyhýbala už šest týdnů. Zaznamenala jsem, že Daniel se schoval za stromem.

„Paní Downeyová,“ hlesla jsem apokusila se usmát. Teď ne! Ne před ním!

„Můžete děkovat Bohu, že jsem na vás narazila,“ začala přísně.

No, to rozhodně budu. Tohle je nejspíš trest za moje hříchy.

„Věřte mi, je lepší, že to uslyšíte ode mě než od smírčího soudce.“ Ruce si pro větší důraz založila na mohutné hrudi.

„Opravdu?“ Na víc jsem se nezmohla. Kdybych byla člověk, srdce by mi právě teď tlouklo tak rychle jako Dannymu.

„Samozřejmě!“ reagovala popuzeně. „Vážená slečno, dlužíte mi už šest nájmů! Já nejsem pedant. Chápu, že se občas někdo může splatbou zdržet. Ale vy jste nereagovala na mé vzkazy!“ Teď mi šermovala před obličejem ukazováčkem, jako bych se — coby slepá dívka— mohla jejího gesta polekat. Dostala jsem neovladatelnou chuť se jí do toho prstu zakousnout. Ato jsem nikdy člověka nenapadla!

„Takže, mluvila jsem otom se svým právníkem. Podle něj nemám naději zněkoho, jako jste vy, peníze dostat.“

Ne, do prstu ne. Tohle chce klasiku. Prostě ji rafnu do krku.

„Ano?“ kuňkla jsem ajako uvytržení sledovala, jak Daniel drtí rukama kůru toho ubohého stromu.

„No jistě!“ odpověděla bytná, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě. „S vaším postižením těžko dostanete nějakou práci. Akdyby vás zavřeli, tak už vůbec ne. Ještě bych musela na své náklady stěhovat váš nábytek.“

Vykročil knám. Stálo mě veškeré sebeovládání dívat se pořád před sebe apředstírat, že oněm nevím.

„Vystěhujte se! Zítra večer vás tu už nechci vidět!“ dokončila svou litanii, vběhla do domu apráskla za sebou dveřmi.

Stála jsem jako zařezaná. Zaplavilo mě tolik pocitů, že kdybych se pokusila promluvit, nejspíš by mi zpusy místo slov vyletělo něco jako kokrhání.

„To je ale baba odporná!“ zahřímal Danny, když došel až ke mně.

Ani jsem se nenamáhala předstírat překvapení. Bylo mi trapně. Strašně trapně. Asi nejtrapněji od doby, kdy jsem se počůrala na oslavě svých pátých narozenin před všemi svými kamarády.

Zároveň jsem ale byla šťastná, že přišel.

„No, dlužím jí dost peněz.“ Dovolila jsem si jistou velkorysost arychle zapomněla, že jsem zní ještě před chviličkou chtěla vysát krev.

Mlčel astejně jako já zíral na zavřené dveře.

„Kolik?“ zeptal se.

„Nato zapomeň!“ vyjela jsem na něj. Tohle předčilo ity počůrané narozeniny.

Proč musí ženský vždycky všechno tak komplikovat?!

Tohle jsem ale nahlas neřekl. Moje chabé zkušenosti vkomunikaci se ženami mi napovídaly, že teď musím opatrně.

„Nechtěl jsem tě urazit.“

„Ale urazil!“ odsekla.

Konec diplomacie!

„Chci ti jenom pomoct!“ houknul jsem na ni achytil ji za paži. Otočila se ke mně, ve tváři ohromení.

„Promiň,“ utrousil jsem apustil ji.

„Omluvy ti jdou dobře,“ zabručela.

„Vedle tebe mám dost příležitostí trénovat,“ syknul jsem asúžasem zjistil, jak ohromně mě to baví.

Usmála se.

„Mír?“ zeptala se apodala mi ruku.

Pravděpodobně jsem se culil jako pitomec, ale ona to naštěstí nemohla vidět.

„Mír.“ Stiskl jsem nabízenou dlaň.

„Jsi zase úplně prochladlá. Měla by ses líp oblíkat,“ poznamenal jsem apustil ji. „Co tedy navrhuješ? Pochopil jsem, že peníze nepřijmeš.“

Zavrtěla hlavou.

„Máš kam jít? Pomůžu ti se stěhováním.“

Zatvářila se rozpačitě aotočila se na druhou stranu, jako by odtud měla přijít pomoc.

„Nemáš,“ odpověděl jsem si spovzdechem.

Přecházel tam azpátky. Vzduch kolem jeho těla divoce vířil ajá ho vnímala tak dokonale, že bych ho dokázala namalovat. Momentálně jsem nebyla schopná se soustředit na nic než na aroma jeho kůže, které se šířilo všude kolem.

„Máš toho hodně?“ zeptal se najednou.

„Čeho?“

„Věcí. Nábytku. Vtom bytě,“ vysvětloval trpělivě.

„Aha. Ne,“ přiznala jsem neochotně. „Jednu skříň, nějaké oblečení. Pár knížek. Nedokázala jsem je vyhodit, potom co…“

„Apostel?“ zjišťoval ještě.

Doháje!

„Ne… jen tu skříň.“

Nevěřícně se na mě díval.

„Matraci? Deky?“

„Vyplňujeme snad anketní lístek, nebo co?“ vybuchla jsem. „Co je ti do toho, jak spím?“

„Ženská!“ zaúpěl potichu, ale já to perfektně slyšela.

„Očividně!“ zasyčela jsem.

„Je mi fuk, jak spíš. Pro mě za mě se klidně můžeš věšet do tý svý skříně jako netopýr! Snažím se jen zjistit, jestli se tvoje věci vejdou ke mně. Nemám totiž zrovna palác.“

Údivem mi spadla brada.

„Ktobě? Moje věci?“

„Myslím, že přesně to jsem právě řekl,“ odpověděl, pořád ještě trochu nasupeně.

Upíři mají velmi bystrou mysl, patří to knaší výbavě. Právě vtu chvíli jsem si ale pořádně stála na vedení.

„Ty chceš, abych se ktobě nastěhovala?!“

Díval se na mě, jeho tvář teď vykresloval jemný vánek.

„Zdá se, že jo,“ řekl úplně krotce.

„Nesmysl,“ vyslovila jsem automaticky. Byla jsem šokovaná! Ten chlap mi právě nabídl, abych uněj bydlela?!

„Nemáš kam jít,“ připomněl mi, jako bych na to mohla zapomenout. „Dokonce si ani nemáš kam dát svou… skříň,“ dodal aušklíbl se. „A já mám pokoj, který vůbec nepoužívám. Spostelí!“ doplnil významně.

Hryzala jsem si spodní ret jako nerozhodná školačka. Byla by to naprostá hloupost! Upírka by se měla nastěhovat do bytu kčlověku? Kmuži?!

Jenže tahle upírka si neskutečně přála, aby neztratila alespoň zdání lidství.

„Nemám na to, abych ti platila nájem,“ hlesla jsem. Snažila jsem se najít nějakou nepřekonatelnou překážku.

„To není potřeba,“ řekl rozhodně. „Navíc chodím domů většinou jen přespávat. Vlastně se skoro nepotkáme.“

„Nepotkáme se,“ opakovala jsem hloupě.

„Jsem rád, že tě tenhle poslední argument přesvědčil,“ reagoval sarkasticky.

„Já…“ koktala jsem.

„Ty… teď půjdeš anecháš se odvézt do tepla,“ skočil mi do řeči. „A cestou ti koupím nějakou… pažitku nebo co to jíš.“

Znenadání jsem zase seděla vjeho autě, na klíně držela velkou papírovou tašku plnou mrkve, květáku akdoví čeho ještě ajela kněmu domů. Slíbil, že do zítřka přiveze imůj nábytek. Slovo skříň už nejspíš považoval za příliš nebezpečné.

Prohlídka malého dřevěného domku moc času nezabrala. Bleskově mi odklízel zcesty všechny povalující se svršky. Já jsem předstírala klopýtnutí ovysoký práh dveří. Oba jsme mlčeli atopili se vrozpacích. Nakonec mi ukázal můj pokoj, malou místnost vybavenou psacím stolkem, skříní aširokou postelí. Na zemi dokonce ležel koberec. Skoro mi to vehnalo slzy do očí.

„To je tvoje ložnice?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny.

„Měla být. Ale jak jsem řekl, moc tu nebývám. Většinou přespávám vobýváku na gauči.“

Lhal. Celá místnost voněla jako on.

„Dobře, tak… děkuju,“ vydechla jsem vděčně. Hrdlo jsem měla podivně sevřené.

„Není za co,“ odpověděl. Upřeně se na mě díval. Čas najednou zhoustnul azpomalil, takže jsem měla pocit, že bych ty líně tekoucí vteřiny snad mohla islyšet.

Zbláznil jsem se. Naprosto adefinitivně. Všechny moje instinkty mě před ní varovaly. Už od prvního setkání. Cítil jsem, že je na ní něco zvláštního. Ale nenašel jsem žádný konkrétní důvod, proč si na ni dávat pozor. Snad kromě jejího nabroušeného jazyka. Jenže zároveň mě neskutečně zajímala apřitahovala. Jako hlavolam, který musím vyřešit. Jako výzva, které nelze odolat. Neměl jsem na vybranou.

Když jsem jí nabídl, aby se ke mně nastěhovala, byl jsem snad překvapenější než ona. Avyděšenější. Ale to, že mi odporovala, mě povzbudilo. Prostě jsem ji musel přesvědčit. Audělal jsem to tak dobře, že se mi podařilo přesvědčit isebe.

Ateď opravdu byla tady. Uprostřed mého pokoje. Atvářila se… užasle.

„Můžu pro tebe ještě něco udělat, než odjedu? Vnoci tu nebudu. Práce,“ dodal jsem.

„Ručník. Nebo osušku,“ požádala mě.

Table of Contents

I