MICHAL SÝKORA

JEŠTĚ NENÍ KONEC

brno 2016

© Michal Sýkora, 2016

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2016 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-735-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-736-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-737-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

Část první

Kapitola I.

Kapitola II.

Mezihra

Kapitola III.

Část druhá

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Kapitola XII.

Kapitola XIII.

Kapitola XIV.

Kapitola XV.

Kapitola XVI.

Kapitola XVII.

Kapitola XVIII.

Kapitola XIX.

Kapitola XX.

Kapitola XXI.

Část třetí

Kapitola XXII.

Kapitola XXIII.

Kapitola XXIV.

Část čtvrtá

Kapitola XXV.

Kapitola XXVI.

Kapitola XXVII.

Kapitola XXVIII.

Část pátá

Kapitola XXIX.

Kapitola XXX.

Ediční poznámka

Poděkování

Markétě a Tomíkovi

And all that you’ve held sacred

Falls down and does not mend

Just remember that death is not the end.

(A až se zhroutí všechno,

co ti bylo svaté, a už se to nespraví,

pamatuj, že smrt není konec.)

Bob Dylan — „Death Is Not the End“

(album Down In the Groove)

Část první

Na konci prázdnin

Neděle 16. a pondělí 17. srpna 1987

Kapitola I.

Když klekání odzvonili,

buch buch! venku na dvéře:

„„„Pojď již domů, ženo moje!

nemám ještě večeře.“““ —

„„Vari od našeho prahu,

vari pryč, ty lstivý vrahu,

a co dřív jsi večeříval,

večeř zase v jezeře!““ —

O půlnoci buch buch!

…a při tom druhém buch Magdaléna chytla Hanku za kotník a ta — protože se lekla a protože jí Magda stiskla zrovna tu obvázanou nohu — zaječela. Ztichlým spícím domem výkřik otřásl jako výbuch atomové bomby. Hanka si v úleku přikryla pusu dlaní, Zuzana rychle zhasla lampičku na nočním stolku a Magda sklapla knihu. Holky si přitáhly peřinu až po bradu — dvě vteřiny ticha — intenzivní dvě vteřiny, po které tajily dech a vnímaly různé podoby noci a tmy: modrá noc venku za vysokým oknem, temně fialové kouty pokoje, okraj bledé svatozáře pouliční lampy na parapetu vysokého okna, odlesky ve sklech obrovské knihovny. Zářící skleněné těžítko na dědečkově psacím stole k nim přeposílalo světlo srpku měsíce. A pak se ozval očekávaný dětský pláč…

„Ty seš blbá, Hanko,“ špitla Zuzana.

„Za to může Magda,“ bránilo se děvče. Chtělo se jí brečet — z toho nespravedlivého obvinění i z toho, jak ji zas začal bolet zvrtlý kotník, „ohnutá noha“, jak tomu říkaly.

„Sem netušila, že budeš tak ječet,“ zasyčela Magdaléna.

„Si mě chytla za ten kotník,“ zašeptala Hanka dotčeně.

„Jéžiš, sem nevěděla, že seš tak cimprlich.“

Magdaléna měla Hanu za simulantku, ale především žárlila na pozornost, kterou kamarádka vzbuzovala okolnostmi svého úrazu. Magdaléna se ve tmě ušklíbla — hrdinka, pche. Stejně za všechno může to pitomý uřvaný děcko…

Mimino svým břitkým hláskem rozřízlo tmu, zrušilo tu několikavteřinovou tichou pauzu a holky jen čekaly, jestli budou jako pachatelky odhaleny. Ano — cvakly dveře — pláč zesílil — pleskání bosých nohou na studeném linu v chodbě — další cvaknutí kliky (staré dveřní vložky v tomhle domě na jakékoliv porušení klidového stavu reagovaly hlukem) — z postele ho přes sekretář neviděly, ale věděly, že tam je — a vzápětí strejda Petr spustil: „Krucinálfixfagot už s váma!“ Udělal další tři kroky a před děvčaty se zhmotnila jeho rachitická figura. „To musíte furt dělat bordel?“ Petr byl rozcuchaný, na sobě měl pruhované trenýrky, vytahané a volné (fotrovské, jak by řekla Magdaléna, která to léto procházela fází předpubertální žárlivosti na všechny, kteří si pro sebe kradli pozornost babičky a dědečka, po léta vyhrazenou pouze pro ni). Holky si často dělaly legraci z toho, jak Petr vypadá — chlupaté nohy, suk vystouplého pupíku na měkkém hubeňoučkém břichu, řídký porost hnědých chlupů na hrudníku. V jejich představách je nejvíc děsilo (a dokázaly to probírat každý den), že jim zůstane jejich dětský hrudníček a místo prsou jim vyraší jen ty hnusné chlupy. („Ale takový měchy jako Draha bych taky nechtěla,“ prohlásila Magda a myslela tím Petrovu kojící ženu.) Magda byla starší a žárlivost ji plnila zlobou a nevraživostí, které dokázala díky šmejdění v policích dědečkovy knihovny vyjádřit slovy, z nichž mladší sestřenice Zuzana a její spolužačka Hana jen kulily oči.

Jakkoliv ani jedno z děvčat nepovažovalo strejdu Petra za člověka, který by vzbuzoval sebemenší respekt, teď viděly, že je fakt naštvaný.

„Vzbudily jste malýho! Sakra, Magdo,“ strýc Petr neuznával presumpci neviny, za všechny lumpárny podle něj mohla rozmazlená, frackovitá nejstarší neteř, „to nemůžete být trochu ohleduplný? Víš, jak špatně malej spí…“ Mimino na druhé straně domu jako by chtělo potvrdit jeho slova a zesílilo svůj nářek.

„Promiň, strejdo,“ řekla Zuzana.

„Promiňte,“ přidala se Hana, „to ta moje noha, sem se do ní bouchla.“

Pokorná lítost spolu se vzpomínkou na příčinu Hančina úrazu Petra zklidnila.

„A co ještě nespíte? Je skoro půlnoc,“ řekl už smířlivěji.

„Už budem,“ slíbila Zuzana, ale sama tomu nevěřila.

„Hlavně nedělejte bordel…“ dodal strýc Petr. Otočil se a už za sebou zavíral dveře, když vtom Magda zašeptala: „Aby ses neposral, vole.“ Holky se neudržely a vyprskly smíchy. Petr vmžiku stál opět uprostřed pokoje.

„Připadá vám to směšný?“ spustil. „Je to podle vás sranda, že malej má takový bolesti, že nevydrží chvilku v klidu? Že mu rostou zoubky a má z toho horečky? Bavíte se dobře?“

Holky mlčely.

„Jestli se nezačnete chovat slušně…“ V tu chvíli se do pokoje vkolébala babička. Navzdory horké noci na sobě měla flanelovou noční košili, která ještě zvýrazňovala její nejbabičkovatější kvality — rysy babičky jako něčeho kulatého, flanelového, s dobromyslnýma očima a měkkým altovým hlasem.

„Holky vzbudily malýho,“ oznámil jí její syn. „Musej dělat bordel i o půlnoci.“

„Je to pravda?“ otočila se k provinilkyním babička v dobře míněné snaze zabránit justičnímu omylu a dát vnučkám šanci vysvětlit, že se jedná o do očí bijící nedorozumění. Petra to však ještě víc vytočilo. „Jistěže je to pravda! Sakra, mami, myslíš si, že jsem blbej nebo co?“

Před babičkou se Magdaléna ovládla a Petrovu řečnickou otázku nijak nekomentovala, byť jí i přes pokročilou hodinu hlavou vířily vtipné odpovědi.

„Holky to už neudělaj, že jo?“ pokračovala babička smířlivě.

„Jistěže to udělaj zas!“ obořil se na ni Petr a neutuchající pláč mimina ho jen utvrzoval v oprávněnosti jeho rozhořčení. „Jediná šance, jak tady nastolit ticho a klid, je vylifrovat je odsud. Hezky všechny tři. A Magdu jako první.“

Otočil se a zamířil za naříkajícím dítětem a nekonečným zoufalstvím své vyčerpané ženy.

Babička se přikolébala k posteli, kde se k sobě tiskla tři děvčata, a přisedla na okraj. Hana se v tu chvíli za svůj výkřik zastyděla, protože Zuzaninu a Magdinu babičku milovala, zejména proto, že i když u nich byla jen na návštěvě, babička mezi holkama nedělala rozdíl a všechny zahrnovala stejnou dávkou své bezbřehé laskavosti a dobromyslnosti. Hanka, jejíž vlastní babička to s citovou příchylností k vnoučatům rozhodně nepřeháněla, k ní tíhla celou svou dětskou přítulností. Babička se na ně podívala a pak rukou neomylně hrábla pod peřinu a vytáhla ohmatané letité vydání Kytice, po němž v pravém středním fochu dědečkovy knihovny každou noc zela díra, o níž se děvčata pošetile domnívala, že o ní vědí jen ony.

„Zase se strašíte?“ obrátila se k holkám káravě.

„Babičko, nezlob se, prosím tě…“ Zuzana to už nevydržela.

„Proč to pořád čtete?“ kroutila babička hlavou a pohladila Zuzanu po vlasech.

„Babi, když ono je to tak strašidelný,“ lísala se k babičce Magda, aby snad mladší sestřenice nezískala nějaká privilegia. Strašidelnost pro ně byla stěžejním kritériem a Erbenovy balady je svou krvavostí bohatě naplňovaly. Sotva však Magda to klíčové slovo vyřkla, uvědomila si, že v dědečkově knihovně lze najít ještě něco strašidelnějšího…

Babička pohladila i ji, zaposlouchala se do dětského pláče v ložnici svého nejmladšího syna a snachy a pak řekla: „Ráno se všechny tři půjdete tetě Draze omluvit. Je toho na ni strašně moc.“

„Copak můžem za to, že má děcko zaražený prdy?“ namítla Magda.

„Ale Magdi, to od tebe vůbec není pěkný, říkat takový věci,“ pronesla babička tiše. Hanka a Zuzana se zastyděly místo Magdy, ta jen sklopila hlavu, ale nezdálo se, že by to na ni nějak zapůsobilo. „Tohle už nechte být.“ Babička pohladila i Hanku. „A koukejte spát. Dneska už toho vzrušení bylo až moc, viď že jo? Dobrou noc.“

„Dobrou, babi,“ odpověděly holky jednohlasně.

Babička odložila Erbenovu Kytici na psací stůl a zase kolébavě odešla do své ložnice dole v přízemí.

Zuzana se na rozloženém gauči zavrtěla, aby pro sebe získala víc prostoru. „Tak dobrou, holky…“

„Co blbneš?“ houkla na ni Magda. Vyskočila z postele a ve žlutém pyžamu odhopkala ke knihovně.

„Ještě jsme to nedočetly do konce,“ špitla Hana, „ještě tam má být ta mrtvola.“

„Mám něco lepšího,“ ignorovala Magdaléna Erbena. Chtěla něco fakt strašidelného a měla vztek na mimino, které za dveřmi, chodbou a dalšími dveřmi stále brečelo, ale teď už unaveně, spíš jakoby z povinnosti než ze skutečné potřeby. Měsíční světlo, podpořené rozsvícenou pouliční lampou, se opíralo do skla knihovny, ale Magda by to zvládla i potmě, protože v dědečkově knihovně se bezchybně orientovala a dobře věděla, kde jsou ukryty ty nejzajímavější a nejpřitažlivější poklady. Vytáhla několik nedotčených svazků Jiráskových spisů z Nejedlého akce a strčila hlavu do útrob knihovny, aby se dostala ke knihám v druhé řadě. Ano — tady — zelená knížečka výrazně očtenější než U nás. Jiráska vrátila na místo a s novým úlovkem přihupkala zase zpátky.

„Holky, tohle je něco,“ zašeptala, rozsvítila lampičku na nočním stolku a ukázala ostatním ohmatanou obálku.

Tichá hrůza.

„Ty jo…“ vydechla Hanka.

„Nebudeš ječet?“

„Nebudeš mě lekat?“

„Čestný.“

„Čestný.“

„Tohle je pecka.“ Magda znalecky listovala knížkou. „Tady. ,Malý vrah‘.“

„Já se bojím už teď,“ zašeptala Zuzana.

„No počkej na konec,“ uchechtla se Magda škodolibě a dala se do čtení. Občas mrkla po svých posluchačkách, které příběhu novorozeněte usilujícího o život svých rodičů naslouchaly se zatajeným dechem. Na smrt matky v povídce reagovala Zuzana tak, že si přetáhla peřinu přes hlavu. A pak závěr. Doktor vytáhne z lékařské brašny skalpel a láká k sobě tu malou bestii. Magda se nadechla, kladla důraz na každé slovo, protože věděla, jak na to její posluchačky budou reagovat. „Podívej se, maličký! Něco se tu třpytí. Hezké, viď?“ A pak poslední slovo. Úderné jak rána pěstí. Magda se nadechla a do naprostého ticha horké srpnové noci jej přečetla. „Skalpel.“

Magda s blaženým úsměvem tiše zaklapla knihu. Dokonalé čtenářské uspokojení, navíc umocněné děsem ve tvářích svých posluchaček, jenž názvu Tichá hrůza dal nový rozměr.

Hodiny na dědečkově stole ukazovaly čtvrt na dvě. Dům spal, pohroužený do hlubokého mlčení, rušeného jen kapáním vody v koupelně přes chodbu. Dokonce ani Lukášek neplakal.

„Malej už spí…“ okomentovala ticho Zuzana.

„Myslíš?“ obrátila se na ni Magda sadisticky.

„Magdo, ty seš blbá,“ zaprotestovala Zuzana.

„Jsou zamčený dveře?“ zeptala se Magda jakoby nic a vychutnávala si strach své sestřenice.

„Nech tohó,“ zaúpěla Zuzana.

„Holky, já musím čúrat,“ oznámila jim Hanka.

„Na tvým místě bych to vydržela,“ odpověděla Magda dramaticky. „Co když tam čeká?“

„Kdo?“

„No mimino přece. Chce se pomstít, že jsme ho vzbudily.“

„Ty seš blbá,“ zopakovala Zuzana a přetáhla si peřinu přes hlavu.

„Holky, já vážně musím.“

„Tak běž.“

„Potřebuju, aby některá šla se mnou. Kvůli noze. Sama tam nedoskáču.“

Simulantko, napadlo Magdu, ale nahlas řekla: „Já s tebou byla předtím. Domluva byla, že se budem střídat.“

„Já nikam nejdu,“ vystrčila Zuzana hlavu zpod peřiny.

„Zuzi, já musím.“

„Co když je tam mimino?“ kuňkla Zuzana.

„Jéžiš, neblbni, ona tě straší.“

„No já bych tak klidná nebyla,“ pronesla Magda ledově.

„Magdo, už neblbni, se počurám.“

Magda se spokojeně usmála. „Jasně že tam mimino není,“ řekla Zuzaně. „Ale dejte bacha, aby tam nebyla natažená struna.“

Kapitola II.

Ten den všechno skončilo.

Prázdniny u babičky. Tohle léto. Dětství.

Od toho dne už nic nebylo jako dřív, nic z toho, co dosud zažívaly, se už nikdy nemohlo vrátit zpět.

Ráno holky spaly do půl jedenácté, tvrdým, vydatným spánkem spokojeného dětství. Zaspaly ranní hádku strejdy a tety — Petr při vstávání do práce vzbudil Lukáška a Draha, vyčerpaná z neustálého pláče a nočního vstávání a pobouřená manželovým nesolidárním spánkem se do manžela pustila: Ona co tři hodiny kojí, přebaluje, utěšuje plačící dítě (on se převrátí na bok a ještě si přikryje hlavu polštářem!), a když konečně Lukášek o půl páté usne a ona, unavená tak, že si už ani nedokáže namazat po kojení bradavky krémem (prostě zapomene, že ji bolí), padne, tak on je za hodinu a půl zase oba vzbudí! Byla tou bezohledností rozzuřená do krajnosti, ale Petr místo kajícnosti jen vztekle práskl dveřmi a Lukášek spustil ještě víc. Už neměla ani sílu ho konejšit. Kdyby nepřišla tchyně a chlapce nepochovala, jen by bezradně a beznadějně hleděla na postýlku a myslela na to, jaká je prachbídná matka, nejhorší na světě…

To všechno holky zaspaly. Zaspaly i dědečkův odchod; každé pondělí se děda vydával na pravidelnou obchůzku po knihkupectvích, aby si prohlédl novinky z minulého týdne, diskrétně odložené stranou pro privilegované zákazníky, a hlavně aby porozprávěl se všemi známými knihkupci a knihkupkyněmi, z nichž mnohé kdysi léčíval a kteří dodnes cítili potřebu s panem doktorem kromě knižních novinek a místních drbů probrat také neduhy vyskytující se v širším kruhu jejich rodin. Zaspaly i to, jak babička po jeho odchodu vklouzla do knihovny, jejich noclehárny, aby se podívala, jak spí: troje pootevřená ústa, zpocené vlásky, tři páry nohou trčící zpod odkopané přikrývky všemi směry, bezbranné dětské obličeje, netušící, že za pár hodin prožijí Erbenovu baladu na vlastní kůži, že se tichá hrůza z dnešní noci zhmotní a už ji nikdy nic nepřekoná. Andílci moji, pomyslela si babička a otevřela v knihovně okno. Slunce už pálilo, obloha bez mráčku, řeka Morava líně a nevzrušeně tekla pod okny, tak pomalu, jako by v ní voda zhoustla. K domu na rohu přicházela pošťačka. Kulhavý Ládík odvedle táhl podél břehu soušku. Kde on to pořád bere? napadlo babičku. Co asi čeká za pohromu, že pořád jen shromažďuje další a další dřevo? Asi stoletou zimu, je to zkrátka podivín. A pak ji napadlo: že si nepořídí kotel jako my? A pak: no jo, on na to nemá, z toho invalidního důchodu, když půlku nechá dole v hospodě. A pak: jéžiš, on zas bude řezat, musím mu říct, ať neřeže, dokud Draha s malým nepůjdou na procházku, chudáčka Lukáška všechno vyděsí, to jsem ještě nikdy nezažila, takový lekavý a citlivý dítě, to je z toho, že Draha byla v těhotenství pořád nervózní, má to už v povaze, je taková nervózní. Lukášek má tu přecitlivělost z ní, já sama jsem odnosila tři děcka, ale s žádným nebyly takový tirády jako s Lukáškem, ani se Zuzanou a Magdou ne.

V dálce si hrály děti s míčem a kolem nich skákal Spáčilů pes. Stará paní Plchková se vracela z obchodu a i v tom vedru měla na hlavě šátek a přes sebe šusťák, babička nepochybovala, že pod pláštěm má nejmíň jeden svetr, zamávala na ni z okna, ale babka se stejně nedívala. Tak dlouho tu bydlím, napadlo babičku, tak to tu mám ráda, všechny tu znám, jen škoda, že na Lazcích postavili to sídliště, celý můj život tam bylo pole a chodívala jsem tam s dětma na podzim pouštět draky, kam mám teď chodit se Zuzanou a Magdou, mezi paneláky…?

Když se Hanka probudila, Magda už v kuchyni snídala (a babička, která kuchyň udržovala ve stavu, jemuž se ve vycíděnosti mohlo rovnat jen nemocniční sterilizační oddělení, zachmuřeně sledovala, jak drobí), ale Zuzana vedle ještě spala. Rozespalýma očima si prohlédla okolní svět: otevřené okno, záclona povlává v poryvech teplého vánku, slunce ozařuje skla knihovny, je slyšet venkovní ruch, dosud utlumený ne zcela probuzeným vědomím — vzdálené hlasy, ještě vzdálenější hluk dopravy až v dálce za řekou, v Černovíře, čtvrti s tak zvláštním, tajemným názvem, že každá výprava přes řeku pro ni měla příchuť dobrodružství. „Jdeme do Černovíra…“ Černovíra… Každý den tam s holkama chodily do zahrádkářské kolonie u řeky povídat si se starým, zbídačeným, napůl chromým vlčákem, po celý život uvězněným v miniaturním výběhu jen proto, že se jeho majitel domníval, že pes patří ven, a mrkev, angrešt a brambory pro něj byly důležitější než živá bytost. Hanka zavřela oči a vnímala, jak nový den oranžově prosvítá přes víčka. Pak se začala vrtět i Zuzana, její vstávání bylo rychlejší, skok ze spánku do plného vědomí. A pak — tohle byl trik, jehož podstatu Hanka nikdy neodhalila — do pokoje nakoukla babička a něžně se na dva pomačkané růžové obličeje s čerstvě rozlepenýma očima usmála. „Ale! My už vstáváme…“ přivítala je babička. „Už jsem myslela, že zaspíte i oběd.“

To Magda tak něžná nebyla. Vlítla do knihovny: „Ven z postele, vy dvě máčky, musíme s babičkou na nákup.“

Až po letech, když se Hana Kolihová snažila rozpomenout na detaily svého posledního prázdninového pobytu u Třebovických, jí došlo, že v domě nepanovala zdaleka taková idyla, jak si v dětství představovala.

To léto pobývala v domě prarodičů své spolužačky Zuzany potřetí. Před dvěma roky se její rodiče domluvili s těmi Zuzaninými, že Zuzana vezme svou nejlepší kamarádku na týden (ze kterého se nakonec vyklubalo deset dní) do Olomouce k babičce a dědečkovi. Haniny zaměstnaní rodiče pro ni neměli o prázdninách hlídání, navíc obě děvčata pojilo nefalšované dětské přátelství a rodiče dobře viděli, že ty dvě jsou nejšťastnější, když jsou spolu. Doktor Ota Třebovický patřil mezi olomouckou honoraci — oční lékař ze staré školy se těšil ve městě nebývalé úctě a měl spoustu přátel mezi místními umělci. Spolu se svou ženou obýval prvorepublikový dvoupatrový rodinný dům na břehu řeky Moravy v olomoucké čtvrti Letná, od zbytku města izolované z jedné strany řekou, z druhé komplexem vojenských kasáren, ze třetí nově vybudovaným sídlištěm a ze čtvrté Mlýnským potokem, díky čemuž si čtvrť zachovávala svůj specifický, klidný, až ospale venkovský ráz a žila jaksi nezávisle na zbytku města, z něhož a do něhož jezdil autobus jen jednou za tři čtvrtě hodiny. Doktor Třebovický byl coby lékař a přednosta kliniky autoritou, domu ovšem vládla pevnou rukou jeho žena. Dřív pracovala jako staniční sestra, přestože její manžel měl pocit, že se to pro „paní přednostovou“ snad ani nehodí, a nebýt náhlých potíží se srdcem, jež hrozily vyústit ve fatální infarkt, vydržela by v této pozici snad až do důchodu. V práci si osvojila neochvějnou vůli trvat na svých rozhodnutích a asertivní trpělivost, s níž je prosazovala. To, že si ji Hanka v dětství tak zidealizovala, bylo možné jen proto, že ji vždy poslouchala a nesetkala se tudíž s její tvrdou rázností.

K domu patřila velká zahrada táhnoucí se až dozadu k další rovnoběžné ulici. Na jaře toho posledního Hančina roku u Třebovických musel pan doktor zahradu prodat, protože nejmladší syn Petr, jenž se stal čerstvě otcem a panu doktorovi tak nadělil v pořadí třetí vnouče, již nemohl s rozrostlou rodinou dále obývat zatuchlou podkrovní garsonku v barokním domě nedaleko Dolního náměstí, a tak se jeho otec rozhodl prodejem rozlehlé zahrady sousedovi chtivému stavební parcely zajistit synovi peníze na pořízení družstevního bytu. Prosluněná atmosféra v domě zhoustla, protože se Petr se ženou a půlročním Lukášem k rodičům na léto přestěhoval, což spolu s prodejem zahrady značně omezovalo pohyb děvčat. Navíc Ota, nejstarší ze synů pana doktora, několikrát kvůli penězům vyvolal hádku a nevraživost mezi sourozenci se přenesla i na vztah Otovy dcery Magdy ke svému maličkému bratranci. Doktor Třebovický ovšem s potomky o svých rozhodnutích nehodlal diskutovat, takže hádkám s nejstarším synem dominovala matka, která v případě konfliktu přestávala být dobrotivou babičkou a měnila se v tvrdou, zásadovou oponentku, jejíž argumentační logika přiváděla panovačného nejstaršího syna k ještě mocnější zuřivosti. Děvčata se tvářila, že se jich to netýká, ale Magdino věčné popichování způsobilo, že i Zuzana a Hanka vnímaly strejdu Petra s rodinou jako vetřelce a nepřátele. Navíc Magda projevovala značnou všímavost, pokud šlo o strýcovy slabiny, a hned druhý den po příjezdu Zuzany a Hany (ona sama u babičky již týden pobývala) pošeptala sestřenici a její kamarádce tajemství, které ty dvě zatím moc nechápaly:

„Petr má nějakou ženskou.“

„Jak to víš?“ žasla Zůza.

„Já vím všechno,“ odpověděla Magda s teatrální tajemností, což holky uspokojilo, takže se Magda nemusela přiznat, že s úžasem, v němž se mísilo nadšení se škodolibostí, vyslechla babiččinu ostrou hádku s Petrem právě na toto téma.

„Je to štětka. A úplná fuchtle,“ zopakovala výrazy, kterými babička synovu milenku počastovala, protože Magda měla ve zvyku dychtivě nasávat všechna slova, o nichž se domnívala, že jsou sprostá.

Byl to právě Magdin nápad chodit za třemi dělníky, kteří denně hodinu dvě vykopávali pařezy tam, kde dědeček ještě v zimě měl zahradu plnou stromů. Většinu času tlachali na schůdcích maringotky, z níž holky z nudy po velkých kusech odloupávaly šupiny laku, a řeči zalévali pivem, které si chladili v tom, co bývalo dědečkovou zahradní studnou. Těm třem chlapům muselo být přes čtyřicet, dny trávili jen v modrácích, do pasu svlečení, a znechuceně užaslým holkám tak nabízeli tři různé varianty toho, jak podle dědečkových slov dopadnou, když se ve škole nebudou učit. „To se týká hlavně tebe,“ popichovala Magda Zuzanu, jejíž školní výsledky neodpovídaly tomu, co se očekávalo od dívky nesoucí jméno Třebovická. Předák tří dělníků, neoholený chasník s ječným zrnem v levém oku, na holky vystrkoval pihovatý teřich a prsa větší, než měla kterákoliv z nich. I zbylí dva v nich vyvolávali nefalšovaný odpor, kvůli svým řídkými chlupy porostlým hrudníkům, ramenům a pažím, v jednom případě navíc doplněným o bohaté zjizvení následkem nedávného popálení. Jakkoliv se jich holky štítily a při toulkách kolem řeky se bavily výčtem toho, co všechno je na nich jenom odporné a co už k pozvracení, často když se nudily a nevěděly, kam jít, protože je Draha (s babiččiným provinilým souhlasem) vykázala z domu i ze dvora, za nimi chodily, zejména proto, že Magdu to neodolatelně táhlo na pozemek bývalé zahrady, jako by se nemohla zbavit myšlenky, že jí z toho stále ještě kus patří. Dělníci seděli na schůdkách maringotky a stěžovali si na horko a na to, jak se ty staré pařezy špatně dostávají ze země. Holky špičkami tenisek okopávaly drny a Zuzana se zeptala, proč si na to teda nevezmou bagr. Předák těch tří vyprskl: „A kdo by nám ho asi tak dal, ty chytrá?“ Na to Zuzana neznala odpověď.

„Hlavně byste nemohli pít to pivo, co? Kdybyste měli řídit bagr,“ ušklíbla se Magda.

„Na bagr musíš mít papíry,“ podotkl jeden z dělníků, ten s popáleninami.

„Holky, skočte nám pro točený,“ řekl předák a ukázal křížem přes zahradu na sousední dům s hospodou v přízemí. „V tom vedru tady zdechnem a já už těch lahváčů mám plný zuby.“

„Proč si neskočíte sami?“

„Protože je nám z žízně na zdechnutí.“

„Co za to?“ zeptala se Magda. „Dáte nám na nanuka?“

„Kolik stojí nanuk?“

„Ledňáček korunu,“ odpověděla Zuzana stejně rychle jako prostomyslně. Magda se po ní zle podívala.

„Ale my nechceme Ledňáčka, ale aspoň Míšu a ten je dražší.“

„Nanuk by taky bodl,“ prohodil třetí dělník filozoficky. Předák se na Magdu zašklebil a předvedl jí ne zcela kompletní sadu žlutých zubů:

„Tak, holky, tři točený a šest nanuků.“ Sáhl do kapsy montérek a podal Magdě zmuchlanou modrou dvacetikorunu.

„To je málo,“ řekla Magda a Hanka se Zuzanou žasly, jak je prohnaná. Předák znovu hrábl do kapsy a přidal ještě desetikorunu, stejně zmuchlanou jako předchozí bankovka. „Zbytek ale vrátíš. A my vás pak naučíme, jak správně ty nanuky lízat…“ Otevřel ústa do O, našpulil přitom popraskané rty a špinavými prsty naznačil, že v rukou drží nanuk. Magda po penězích chňapla, a když se otočila k holkám, zašeptala: „Úchyl jeden.“ Zuzana s Hankou jako obvykle nic nechápaly.

Výron kotníku uvěznil to dopoledne Hanku v domě. Babička Třebovická jí před odchodem — podle pokynů důstojného, letitého a zcela holohlavého doktora Beneše, rodinného přítele, jehož včera dědeček zavolal, jelikož se rodina usnesla, že kdyby s Haninou nohou jeli do špitálu, jistě by se to celé rozneslo — znovu namazala mastí nárt a kotník, postižené místo zabalila do sáčku a pak to celé obvázala pružným obinadlem. „Bolí to?“ zeptala se.

„Ne.“

„Jsi tuze šikovná,“ pohladila ji babička po zrzavých vlasech. „Oteklé to už nemáš, zítra to bude v pořádku, uvidíš.“ Hanka přikývla. Babička ji znovu pohladila. „Nebýt tebe, bůhví jaká tragédie by se stala.“ Hana kývla a vzpomněla si, jak se včera — v tu chvíli — strašně bála, že spadne do řeky a utopí se, protože když tak s tou svou ohnutou nohou klouzala po náspu dolů k řece a rukama lapala po drnech, aby se zachytila, znovu se jí vybavilo, jak kdysi dávno, když byla ještě úplně malá, spadla z dřevěného mola do rybníka, jak ji pohltila hustá zelená voda a jak ji v tu chvíli napadlo, že se z ní stane dušička, kterou bude v hrnečku věznit vodník, jak to viděla v pohádce v televizi. Tehdy si, během těch několika vteřin, než se přes okraj mola nahnul tatínek a jeho ruka ji popadla za paži a vytáhla nad hladinu, vypěstovala hrůzu z vodních nádrží a jakékoliv přírodní vody, v níž se mohl ukrývat vodník, takže ji každá výprava kolem řeky Moravy stála spoustu odvahy a sebeovládání. Nechtěla dát najevo strach, protože si byla jistá, že by se jí Magda posmívala a nakonec by výsměchem nakazila i Zuzanu.

Ještě než všechny odešly, přesunula se Hana na malou uzavřenou prosklenou verandu s dřevěnými lavicemi obloženými podložkami, kterým všichni říkali podprdelníky, což jí připadalo legrační. Hrávala na verandě s holkama kvarteto a loupežníky, když pršelo. Z verandy tajně pozorovaly strejdu Petra, když se večer vykrádal za tou svou ženskou, zatímco babičce a Draze říkával, že jde na jedno, nebo se projít, nebo si jen tak zakouřit.

Z verandy viděla na branku i na dvůr, líbila se jí zatuchlá vůně starých novin a televizních programů, které dědeček skladoval pod lavicemi, aniž kdo vůbec věděl proč. Díky obrovské košaté smuteční vrbě, která stínila celou boční zahrádku podél chodníku od branky k domovním dveřím za rohem na dvoře, panovalo na verandě od jara do podzimu nazelenalé příšeří, dokonale ladící s dřevěným obložením i oranžově květovanými poduškami. Hanka se na nich uvelebila, nohu si natáhla přes lavici a otevřela si znovu Kytici. Děsivá historie o vodníkovi ji nepřestávala fascinovat, možná i proto, že vzpomínka na těch několik vteřin hustého zeleného ticha rozněcovala její představivost. Zavřela oči a zase viděla, jak si tenkrát vodník připravoval hrníček na její dušičku a jak ji tatínek na poslední chvíli zachránil, zatímco ona v jeho náruči kašlala a slzy jí z očí vyplavovaly tu kalnou zelenou vodu.

Nevesely, truchlivy

jsou ty kraje vodní;

v poloutmě a v polousvětle

mine tu den po dni.

Dvůr Vodníkův prostranný,

bohatství v něm dosti;

však bezděky jen se v něm

zastavují hosti.

A kdo jednou v křišťálovou

bránu jeho vkročí,

sotva ho kdy uhlédají

jeho milých oči. —

Vodník sedí mezi vraty,

spravuje své sítě,

a ženuška jeho mladá

chová malé dítě.

Hanka vykoukla ven. Z výšky prvního patra viděla, jak se holky s babičkou u branky potkaly s tetou Drahou, vracející se domů s kočárkem, v němž jí Lukášek konečně usnul. Pod stříškou kočárku mimino leželo jen v košilce, s plínou a holýma baculatýma nohama. Hlavičku Hana neviděla, protože Draha ke stříšce připnula pomocí kolíčků na prádlo další plínu, aby synkův obličejík chránila před sluncem a hmyzem. Draha zaparkovala kočárek do stínu pod husté, až k zemi sahající větve smuteční vrby, které spící dítě chránily jako velký zelený stan, jako přírodní izolace od všech možných vnějších rušivých faktorů. Hana sledovala, jak Draha rozhrnula větve, přikryla dítěti nožky třetí plenou a nechala kočárek stát tak, že zpod zelené opony vyčnívala pouze jeho rukojeť. Vždycky když takhle dala Lukáška spát, šla si Draha odpočinout do velkého pokoje v přízemí přímo pod verandou a pod otevřeným oknem klimbala. Holky si pak musely jít hrát někam mimo dvůr a dům, ven k řece, přes most za vlčákem do zahrádek v Černovíře, kamkoliv, hlavně aby to nevzbudilo Lukyho, což zejména Magda velmi špatně snášela a vždy si dlouze a zevrubně všem stěžovala, jak je přítomnost mimina omezuje a že by si strejda Petr fakt už měl pořídit vlastní bydlení, jako její táta a strejda Kryštof, protože pak by ony zase měly dvůr a dům výhradně pro sebe.

Babička Třebovická s kýmsi krátce promluvila přes plot sousedního činžáku a pak se konečně vypravila s Magdou a Zuzanou na nákup. Vrba filtrovala sluneční světlo, okna zase zvuk. Z toho velkého sousedního domu šel podobný strach jako z řeky. Po kusech z něj opadávala omítka a z nezasklených sklepních okýnek se i za největšího parna linul chlad a vlhká zatuchlina. Jednou s holkama podnikly na půdu toho domu výpravu. Samozřejmě je vedla Magda; Hance a Zuzaně se stahovaly půlky z představy, že je někdo chytí, ale Magda se tetelila nadšením a vzrušením; pokaždé vedla všechny jejich výpravy a babička jen kroutila hlavou, když jí ošetřovala rozbitá kolena. „Magdi, ty ses měla narodit jako kluk,“ říkávala a namáčela vatu do peroxidu, který pak na ráně syčel a bublal a Magda krabatila malý nos, ale nikdy nezabrečela. Půdu ve velkých čtvercích ozařovaly vikýře, ve slunečních paprscích se vznášel prach, ale jinak obyvatelé domu prostor udržovali čistý. Plochu půdy rozdělovaly krovní trámy a mezi nimi si nájemníci vystavěli laťkové kóje; slunná a suchá půda nahrazovala sklep, v němž se kvůli vlhkosti vzlínající tam z řeky nedalo nic skladovat. Holky si prohlížely staré lyže, sáňky, police se zavařeninami, krabice, svázané balíky novin. Magda s sebou přinesla křídu a za tichého hihňání psala majitelům kójí na laťky vzkazy…

SM — RD — Í — TI — NO — HY

Zuzana se třásla smíchem, až kolem sebe rozvířila jemný prach.

KR — AD — EŠ — !

„A tady bydlí popelišnej dědek!“ ukázala Magda na kóji plnou dřeva.

„Kdo?“ zeptala se Zuzana.

„No ten Ládík, jak babičce a dědovi pokácel ořech na zahradě…“

„A on je dědek?“

Zuzana je vážně trochu natvrdlá, napadlo Hanku.

„Sem ho viděla hrabat se v popelnicích, to dělaj jen dědci, ne?“ opáčila logicky Magda. „Byl tam jenom v trenýrkách, představte si to…“

Hanka se otřásla. Chlapi v trenýrkách se jí nikdy nelíbili. Jednou po obědě seděl Petr na gauči v pokoji jen v trenýrkách a hihňající se Magda si všimla, že mu z nohavičky trenýrek vykukuje špička jeho přirození, a pak to společně probíraly a Magda se šklíbila a říkala, že mu lezlo péro. Magda vůbec dokázala postřehnout věci, kterých by si ani ona, ani Zuzana nikdy nevšimly, jenže Zuzana byla fakt trdlo, u ní to nikoho nepřekvapilo. A ty nápady! Jednou večer třeba Magda z dědečkovy knihovny vyhrabala cestopisné knihy Hanzelky a Zikmunda z šedesátých let a na sépiových fotkách jim ukazovala nahaté černošky, mladé krasavice s obrovskými jehlanovitými bradavkami, zasněné matky s děcky u nalitých prsou, staré ženy s dlouhými vypitými ňadry. „Ty jóó, fůj,“ žasla Zuzana jako vždy. „Má babička taky takový?“ zeptala se. „Néé, to maj jenom černošky,“ listovala Magda dál knihou. „Když už nekojí děcka, tak ty cecky používaj jako plácačku na moskyty…“

„Co tam napíšeš?“ zeptala se Hana Magdy přemýšlející před kójí popelišného dědka.

„Napiš, ať si opere trenky,“ navrhla Zuzana.

„Bože, ty seš děcko,“ vzdychla Magda. „Musí to být krátký.“

„Tak mu tam napiš, že je popelišňák.“

„Ani neví, co to je.“

Pak se zasmála vlastnímu nápadu a na laťky soustředěně vykroužila:

NE — ŽE — R — HO — V — NA

Hanka se na verandě znovu začetla.

Přišel večer. — Muž zelený

chodí venku po dvoře;

dvéře klínem zastrčeny,

matka s dcerou v komoře.

„„Neboj se, má drahá duše!

nic ti neuškodí v suše,

vrah jezerní nemá k tobě

žádné moci nahoře.““

Do reality ji vrátil táhlý skřípavý zvuk, několik úderů a pak zase skřípot. Hanu okamžitě napadlo, že to nejspíš probudí Lukáška, Draha se bude zlobit a babička určitě poběží k sousedům. Jenže babička tady vlastně není… Dívka vyhlédla z okna verandy a uviděla, jak po chodníku k brance utíká Draha, ani si nevzala tepláky, měla na sobě jen dlouhé triko, levé chodidlo se vysmeklo z pantofle, nechala ho být a vyběhla na ulici s jednou nohou bosou. Vtom Lukášek spustil, Draha zmizela Haně ze zorného pole, a pak bylo ticho, jen plačící mimino. Draha utíkala zpátky a sklonila se ke kočárku, strčila hlavu za husté větvoví vrby a na Hanku vykoukly její šedavé seprané gaťky. Kdyby to viděla Magda, napadlo Hanku, jistě by k tomu řekla něco legračního a týden by se pak neoblíbené tetě posmívala. Ale pak se stal zázrak — Draha se vysoukala zpod vrby viditelně udivená — Lukášek byl asi natolik zmožený horkem a nočním bděním, že znovu utichl. Draha stála pod okny verandy, Hana na ni z výšky hleděla a musela dát Magdě za pravdu, Draha byla vážně ošklivá, rozcuchané zpocené vlasy, čelo samý beďar, okousané nehty. Draha se poškrábala pod levým prsem, pak si stáhla triko dolů k silným vápenatým stehnům a odbelhala se pro ztracený pantofel. Pak ještě jednou nakoukla mezi větve, aby se ujistila, že ji nešálí žádný ze smyslů a její dítě doopravdy — fakt — skutečně — nepláče. Hana odložila knihu a sledovala, co se bude dít. Draha se vrátila do domu. A Luky místo toho, aby rozpoutal další kolo akustického teroru, prostě spal. Hana slyšela, jak v přízemí cvakly vchodové dveře, pak klapot pantoflů na schodech. Babička by se už měla vrátit. Hana netrpělivě hleděla na branku. Ulice byla pustá a za ní se olejovitě plahočila Morava. Nikde ani živáčka, snad až na rorýsy šikující se před odletem na jih. Jak říká dědeček Třebovický, rorýsci odlétají úplně první, protože je čeká dlouhá cesta, a když zmizí, nebe začne být smutné a konec prázdnin se neodvratně blíží.

Dvě věci tu v krvi leží —

mráz po těle hrůzou běží:

dětská hlava bez tělíčka

a tělíčko bez hlavy.