bianca bellová

celý den

se nic

nestane

Brno 2013

© Bianca Bellová, 2013

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7491-117-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-118-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-119-4 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-120-0 (Formát MobiPocket)

Poděkování za pomoc a podporu patří Lindě Wiedermannové, Anně Riebelové a Adrianovi.

Věnováno mámě a tátovi, pochopitelně.

…opustil jsem ji nebo ona mě, což je totéž.

JORGE LUIS BORGES, povídka UNDR

Ředitel hotelu stál za recepčním pultem ačuchal si kdlaním. Martu napadlo, čeho se asi dotýkal.

„Tý Indce vnovomanželským apartmá hráblo.“

Pohlédl ke stropu, jako by čekal, že tam objeví nějaké vysvětlení.

„Celou dobu, co jsi byla pryč, ječí, jak kdyby ji stahovali zkůže. Asi jí mrdlo ztý bouřky.“

Marta chápavě pokývala. Narážkou na svou nepřítomnost se nenechá vyprovokovat. Ředitel má dnes vázanku sručně namalovanými kytarami. Martu nepřestávalo udivovat, že ten člověk bez jakéhokoliv vzdělání, úrovně avkusu už tolik let úspěšně řídí solidní rodinný hotel.

„Promiň. Byla jsem venku sLolou. Puberta, znáš to. Snažím se to mít aspoň trošičku pod kontrolou, “ nuceně se pousmála ana důkaz své nemohoucnosti obrátila oči vsloup.

Ředitel mávl rukou: „To je jasný. Mám obavu, že tu šílenou už diskrétně nevyřešíme. Klepnout do hlavy, zabalit do koberce, vyvézt se smetím.“

Marta se nenamáhala předstírat pobavení. Tohle bylo prostě pod její úroveň. Alespoň že se nešťoural vpupíku, což ředitel dělával, když byl rozrušený; při tomto jeho zlozvyku měla vždycky chuť se začít hystericky smát.

„To ale byla bouřka vnoci! Co?“

Marta se usmála: „Dobře se spalo.“

„Ale houby!“ mávl rukou ředitel. „Celou noc jsem běhal kolem baráku, jestli mi voda neteče do sklepa. Taková bouřka!“ vrtěl rozladěně hlavou arytmicky přitom vyfukoval nosem.

„Atekla?“ zeptala se Marta, zatímco si oblékala pracovní sako.

Ředitel pokýval hlavou ajeho ukazovák zamířil nebezpečně blízko kpupíku: „Bylo to jen tak tak! Jen tak tak. Centimetr od okna se ta voda zastavila. Ale soused má zobýváku bazén askleník mu rozmlátily kroupy. Velký jak holubí vejce, přísahám!“ Ředitel zvedl obě ruce, aby naznačil velikost holubích vajec, aMarta uviděla koláče potu, které se mu šířily podpaždím na košili.

Marta svraštila obočí na důkaz sympatií arozhořčení nad nehorázností klimatických jevů. Přihlásila se jako nový uživatel na recepčním počítači.

„Atady vhotelu,“ opsal ukazovákem velký polokruh, „tady dočista vypad proud! Atrvalo deset minut, než naběhnul agregát.“

„Vždyť já vím,“ přikývla rozvážně apokrčila rameny. Jak by to mohla nevědět; noční směna si ještě ráno vyměňovala zážitky zdeseti minut hrůzy jako přeživší ze ztroskotané vzducholodi. Hosté potácející se mlčky zšeřelými chodbami hotelu, vulgární výkřiky ve tmě, ano, někdo dokonce souložil vmezaninu, vhotelové lobby někdo vrazil do skleněného stolku aošklivě se pořezal. Někdo si zhotelového baru, který už byl tou dobou zavřený, vypůjčil tři lahve tequilly aschody mezi druhým atřetím patrem byly pozvracené. To všechno za deset minut. Otočte se knim zády aza deset minut máte zřádu totální chaos.

Marta zkontrolovala svou e-mailovou schránku ahned potom proletěla novinky zRSS čtečky, nastavené na odběr zpráv ze stránek černé kroniky. Standardní rituál, který prováděla každý den, automaticky. Stovky zpráv, které filtrovala na první pohled jen skrze text titulků jako zkušený revizor, který si vmoři cestujících bezpečně povšimne černého pasažéra podle toho, jak se náhle nepatrně pohne směrem kvýchodu. Marta zadržela dech: ŠKOLÁCI OBJEVILI KOSTERNÍ POZŮSTATEK VE STŘEDOČESKÉM KAMENOLOMU. Rozklikla titulek arychle přečetla celou zprávu. Pak ještě jednou. Pak si uvědomila, že je jí slabo, že dýchá jen povrchně, na půl plynu. To není ono, říkala si. Tohle není moje kostra. Aza chvíli to bylo dobré. Za chvíli už byla zase dobrá. Tohle není ono. Ledaže by jo.

Ta ženská znovomanželského apartmánu vpátém ječela pěkně dlouho. Už včera nevypadala vpohodě. Objednala si upokojové služby několik jídel, ale tác se vždycky objevil za dveřmi plný, jenom vněm byly všechny pokrmy smíchané: smažená vajíčka plavala vpomerančovém džusu společně skousky toastu, na špízu skrevetami přibyly šedomodré vizitky avhrnku se zbytky cappuccina ležely čtyři páry manžetových knoflíčků.

Několik dní nebyla ze svého pokoje venku.

Dnes ráno začala křičet. Na indickou nevěstu znala dost sprostých anglických slov. Pak začala kopat do dveří. Marta se opírala ostěnu před pokojem vpátém patře se založenýma rukama asnažila se oklidný, terapeutický tón (vzpomněla si na hodiny strávené usvé psychoterapeutky).

„Promiňte, madam. Váš projev obtěžuje ostatní hosty. Můžeme pro vás něco udělat?“

„Fuck youuuu!“

Provozní Richard se nekontrolovaně uchechtl. Marta se na něj zamračila aon zvážněl.

„Šálek horké čokolády třeba? Nebo čaj? Mám tu imírná sedativa… pomohlo by vám to trochu se… uvolnit… Madam?“

„Bring me my man back! Or else fuck off!“

Marta si potichu povzdechla: „To zas bude!“

Richard pokýval hlavou: „To je jasný. Když má někomu jebnout, tak leda vden, kdy tu máme pohřební hostinu pro padesát lidí.“

„Copak se děje?“ naklonil se kMartě diskrétně pan Strnad, stálý host hotelu, který se vlobby téměř každý podvečer zastavil na sklenku pastisu, dnes ovšem byl ivroli truchlícího pozůstalého, který vyprovázel svou manželku po pětapadesáti letech společné cesty.

Marta se usmála azavrtěla hlavou: „Vpořádku, pane Strnade. Nic, co by mělo narušit vaši hostinu. Jedné paní vposledním patře se neudělalo dobře. Nejspíš bude potřebovat lékaře.“

„Jsem lékař,“ podotkl pan Strnad alehce pateticky se nadmul.

Marta roztáhla rty kzářivému úsměvu: „To bych odvás vtento den rozhodně nemohla žádat, pane doktore!“

Pan Strnad mávl rukou. Bylo to takové to gesto, které vše ostatní na světě zredukovalo na úroveň plísně na zdi. Zběžně pohlédla na stránku Facebooku. Vjejím skutečném světě—světě pátrání asběru informací potenciálně nabitých zásadními zvraty—se nic nepřihodilo. Tedy aspoň doufala, že ne.

Marta pokrčila rameny: „Tak tedy dobře. Když bude potřeba, obrátím se na vás.“

Pan Strnad se pousmál přes stisknuté rty avzal obě její ruce do svých dlaní.

„Milá Martičko! Hádejte, co jsem objednal jako první chod?“

Marta obrátila pohled směrem, kde se nacházelsalonek restaurace. Pozůstalí už přešli od účastného mlčení přes tichý hovor kběžné konverzaci.

„Snad ne topinky sčesnekem?“ svraštila obočí avrátila se pohledem do hotelovélobby. Neměli jsme ten interiér měnit, pomyslela si, když hleděla na vzpouzející se vertikálu stěny ze skla akamenů, která místnost rozdělovala. Zneklidňuje mě to, ano, dokonce rozčiluje—je to příliš dominantní, masivní, pohlcující jako ledovcové údolí. Polibek smrti od předraženého architektonického studia.

Pan Strnad na ni spiklenecky mrknul: „Chytré děvče! Patří jim to! Zvlášť tetě Irmě! Říkal jsem vám, že je teta Irma tak podnikavá, že si plastiku prsou pořídila na hypotéku?“

Uvědomila si, jak moc ji dráždí moderní architektura. Stárne?

„Ale že to byla pořádná bouřka vnoci, viďte!“

Pan Strnad přežil epidemii tyfu vBergen-Belsenu. Byl svědkem toho, jak zavšivený atyfem zamořený tábor mizí vohni spojeneckých plamenometů. Pan Strnad přežil tyfus, který ještě po osvobození tábora zabil patnáct tisíc vězňů, ibombardování nemocniční budovy, kterým se snimi loučila Luftwaffe. Vtáboře, kterému někteří přezdívali fešácký koncentrák, protože vněm nebyly plynové komory aŽidé se vněm drželi na výměnu za německé válečné zajatce, viděl ženu skostkou mýdla umývat se ve vodě vytékající znádrže, na jejíž hladině plavaly dětské ostatky. Viděl jinou ženu, která byla tak zesláblá, že se při umývání opírala ohromadu nepohřbených lidských těl. Pan Strnad přišel ocelou rodinu, ale nedokázal plakat. Každému, kdo byl ochotný poslouchat, pověděl otom, co ho potkalo; věcně se dělil odetaily achápavě svým posluchačům podstrkával papírové kapesníky. Účastně kýval hlavou, když se nekontrolovaně dojímali nad jeho příběhem, jako by se tím tišila jeho vlastní bolest, kterou nedokázal vyplakat.

„Miluju ten váš krb, Martičko,“ říkával pan Strnad, který se sželeznou pravidelností před večeří vjejich lobby baru stavoval na panáka anýzovky, jak byl zvyklý zNice, kde strávil dlouhé roky exilu. Pan Strnad jí dělal garde, jako se dělá debutantkám, když poprvé vstupují do společnosti. Byl při tom sice zcela nadbytečný, ale měl ztoho dobrý pocit. Pozoroval ji, jak se sklání nad knihou hostů, jak si odhrnuje patku zobličeje, jak si občas nekontrolovaně zasune špičku tužky mezi zuby (to se pousmál) ijak elegantně odbývá návrhy přiopilých hotelových hostů (to měl většinou povytažené obočí).

„Martičko,“ říkával, když si zvěšáku bral klobouk, „tak já se budu ubírat. Buďte tu zdrávi!“ Povytáhl si rukáv košile, pokývl hlavou aodešel prosklenými mosaznými dveřmi hotelu.

„Na shledanou, pane Strnade, apozdravujte paní Hanu!“ volávala za ním. To pochopitelně paní Hana ještě žila.

Dnes odpoledne: jdou spolu sLolou po ulici, před cyklistickým obchodem sedí majitel askupina cyklistů vobtažených cyklistických oblečcích. Jdou vedle sebe, teda skoro, protože Lola jde okrok vzadu, jde, okusuje si nehet levého palce ahledí si pod nohy trochu nepřítomně. Marta ji napomene pohledem aLola si povzdychne: „Co je, mami!“

Lola vzásadě nechápe podstatu pojmu spěchat. Dohání tím Martu kšílenství, nejméně jednou denně. Když Marta ráno buší na dveře koupelny, odpovídá jí Lola rozvláčným: „Co je? Meju si vlasy, ne?“ Lola nechápe naléhavost jízdních řádů, dokonce ani vletecké přepravě. Chodí rozvážně, co noha nohu mine, snad jen délce svých nohou vděčí za to, že je nakonec všude přece jenomvčas.Obléká se srozmyslem, sice má vkus ještě trochu poznamenaný pubertou, ale Marta si myslí, že to bude dobré, je tam dobrý základ, cit pro barvy, vzory isiluetu.

„Stydíš se za mě nebo co?“ Ahned ji napadne, že se měla ovládnout, ale jako vždycky je to silnější než ona. Lola pokrčí rameny apootočí si prstenem na malíčku ajejí pohled se vrátí kčerveným converskám ažvýkačkám přilepeným na chodník. Vtěch conversách přečkala celou zimu auž teď se na to zase těšila; promrzlé chodníky jí chodidly vniknou do těla, nejdřív to docela bolí, ale brzy jí nohy znecitliví chladem. Bude součástí zimní krajiny kolem sebe, prochladlá, netečná, němá. Zamrznevní jako žába, hibernovaný pulec. Bude si moci připadat jako odsouzenec vsibiřském lágru, snohama omotanýma onucí asvytrženou kapsou používanou jako sáček na machorku. Pak to odnese močák nebo vaječníky.

Skupinka cyklistů najednou zmlkne, když procházejí kolem, majitel obchodu se na Martu usměje apozdraví ji: „Dobrý den, slečno!“ Martě to nedá se nepousmát achlápek, který prve mluvil, udělá časovou smyčku azopakuje nedokončenou větu od začátku: „Takže klíč šestnáctka, jo, šestnáctka to byla…“

„Prosim tě, takovej typ ztrouchnivělej, co blbneš, mami,“ utrousí Lola, kradmo se na ni podívá azastrčí si dlouhou patku za ucho. Nejdřív ji pobaví, jak Lola nedokáže pochopit, že se někdo může byť ijen podívat na jinou osobu přes třicet, ale pak si uvědomí něco jiného—apovzdechne si: Lole je šestnáct, nemá nadváhu ani akné, velký nos ani předkus—zatímco jí samotné táhne na čtyřicet, aneměli by ti chlápci pokukovat spíš po její dceři—ikdyž jsou to cyklisti? Co je špatně? Anemá Lola nakročeno tak, aby byla hodně nešťastná? Ajak si vlastně té výměny celkem nevinných úsměvů mohla všimnout, když pořád čučí do země?

Vzpomene si na okamžik, kdy byla sama stejně mladičká, jako je teď Lola, okamžik uvězněný vuplývání života jako výkřik vletním odpoledni: opírá se otoaletní stolek vložnici svých rodičů, napůl ve tmě, je oblečená vmatčiných bílých krajkových šatech; ze síně na ni dopadá mdlé žluté světlo apodtrhává křivky jejích boků. Tehdy si uvědomí: jsem krásná. Zasloužím si cokoliv, na co si pomyslím. Pak vstoupí matka, rozsvítí amůra narazí do stínidla. Spustí výčitky, lamentuje vysokým, nepříjemným hlasem, Marta proti světlu pozoruje, jak matce vyletují zúst jiskérky slin. Matčino oblíbené slovo je šlendrián. Taky poběhlice aplýtvání. Její matka má výrazy anázory jako nějaký přízrak zpředobrozenecké doby. Kouzlo zšeřelého pokoje je pryč. Ale fragmenty toho pocitu moci, který zakusila, ty už vní zůstanou napořád. Tohle bylo to zásadní, co Lole chybělo.

„Na, vem to,“ řekla, aby se jí lépe podařilo spolknout odseknutí, které měla na jazyku, apodala Lole tubus stočených filmových plakátů, které spolu kupovaly vTerryho ponožkách. Chtěla si sLolou udělat příjemné odpoledne, ano, Marta se snažila pořád pracovat na jejich vzájemném vztahu, musela si kvůli tomu vzít delší pauzu na oběd, daly si pohár achlebíčky ajahodový koktejl vcukrárně vpasáži Světozor apak Lolu nechala vybrat si do pokoje pět filmových plakátů, La dolce vita aHombre aCasablanca atak, celkem vtom obchodě nechala skoro tři tisíce, ale co… Lola byla šťastná jako dítě vhračkářství, dokonce jí dala pusu na tvář, jakou měla radost. Akdyž pak Marta platila, ztratila Lolu na chvíli zočí apak už bylo všechno jinak: Lola postávala spřekříženýma nohama, rýpala klíčem do loga na své tašce (Converse, co jiného?) atvářila se, že kMartě vůbec nepatří.

Ale pak přišel okamžik přesně jako tento, kdy Lola vypadala, jako by vní někdo umřel, najednou jí vobličeji povolila všechna mimika, působilo to, že Lola má na bedrech tíhu celého vesmíru, hlas jí opůl oktávy poklesl, ale to stejně nebylo kpoznání, protože většinou přestala úplně komunikovat. Martě se pak stáhlo hrdlo, že skoro nemohla polknout, protože co může být pro rodiče těžší než vidět vlastní dítě trpět, ikdyby byl důvod jeho trápení sebebanálnější astokrát odžitý…

Skoro se bála Lolu znovu požádat, aby zaskočila do Uruguayské vyklidit ten byt. Usmála se ařekla příliš nahlas, že čas pokročil ahele, zrovna jí jede tramvaj!

Lola se netrápila. Jen měla občas pocit, jako by se vní zaseklo pérko acelý to komplikovaný soustrojí se najednou zastavilo. Vtakovou chvíli vnímala vnější svět jako bušení otravných návštěvníků na sklo podmořskýho akvária; doléhalo kní tlumeně aobroušený ovšechny špičky emocí. Vtakovou chvíli ani nevnímala pocity vlastního těla, dokonce ita úporná atupá bolest vžaludku mizela, jen hučení vuších trochu přetrvávalo. Když se podívala na svoje conversy, nejdřív ji napadlo, že musí mámě říct oprachy na nový, protože tyhle už jsou přece jen trochu jetý, apak, nemůže knim přece nosit modrý džíny… Další vjem byl, že je vidí trochu rozmazaně. No, apak jí to začalo být úplně lhostejný.

Při prohmatávání Lolina břicha mu ruka nedbale zajela do podbřišku; Lola na něj bez výrazu hleděla, vnímala, jak tuhne, ale udělat nedokázala nic.

Neodpovídala.

„Ne, snoubenka.“

„Rýdl.“