N. K. JEMISINOVÁ

BRÁNA

Z OBELISKŮ

Zlomená země: svazek druhý

Brno 2019

The Obelisk Gate

Copyright © 2016 by N. K. Jemisin

Cover photo by love photo / Shutterstock.com

Cover design by Wendy Chan

Cover © 2016 Hachette Book Group, Inc.

Map © Tim Paul Illustrations

Translation © Roman Tilcer, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0050-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0051-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0052-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

dodatek

1

dodatek

2

Poděkování

Těm, kterým nezbývá

než připravit děti na boj

1

Nassun, v úzkých

Hmm. Ne. Musím na to jinak.

Koneckonců, člověka tvoří on sám a taky ti další. Konečnou podobu mu dávají vztahy s ostatními. Já jsem já a ty. Damaja byla sebou i rodinou, která ji odmítla, a obyvateli Opory, co ji otesali do ostrého hrotu. Syenit byla Alabastrem a Innonem a lidmi z nešťastné, zničené Allije a Meovu. Teď jsi Tirimem a poutníky po cestách zapadaných popelem a jsi taky svými mrtvými dětmi… a tím, které ti ještě zbývá. Které získáš zpátky.

Čímž nic neprozrazuju dopředu. Jsi přece Essun. Je to jasná věc. Nebo ne?

A teď k Nassun. K Nassun, které je jen osm let, když začne konec světa.

Těžko říct, co jí proběhlo hlavou, když se jednou odpoledne vrátila z vyučování a doma v doupěti zjistila, že mladší bratříček leží mrtvý na podlaze a nad ním stojí otec. Můžeme si představovat, co si myslela, co cítila, co dělala. Můžeme se dohadovat. Ale vědět to nemůžeme. Snad je to tak lepší.

Co víme jistě: co ji zajímalo. Měla z ní být učenkyně.

Se samozvanými opatrovateli kamenného učení má Tišina zvláštní vztah. První záznamy o učencích se datují až do bájemi opředeného skořápkového období. Tehdy měly všechny děti narozené během několika let v Arktidě kvůli výparům jakýchsi plynů křehké kosti, které se zlomily, když se jich někdo dotkl, a zkřivily, když dítě vyrostlo — pokud tedy vyrostlo. (Jumeneští archeomesti se po staletí dohadovali, bylo-li to způsobeno stronciem, či arzenem a zda to vůbec brát jako období, když to postihlo jen pár set neduživých bledých divochů v severní tundře. Právě tehdy ovšem obyvatelé Arktidy získali pověst neduživců.) Podle učenců je to už pětadvacet tisíc let, což většina lidí považuje za nehorázný výmysl. Učenci ale popravdě patří k životu na Tišině ještě déle. Před pětadvaceti tisíci lety se jejich role pouze proměnila tak, že takřka pozbyla smyslu.

Pořád tu jsou, jenom zapomněli, kolik toho už zapomněli. Jejich řád, dá-li se nazývat řádem, přežil navzdory tomu, že univerzity, od První až po Sedmou, neuznávaly jejich práci a považovaly ji za apokryfní a pravděpodobně nepřesnou, a tomu, že vlády v průběhu věků podkopávaly jejich důvěryhodnost propagandou. A navzdory obdobím, jak jinak. Původně učenci pocházeli výhradně z národa známého jako Regwové — byli to lidé ze západního pobřeží, měli žlutočervenou pleť a od přírody černé rty a zaznamenávání dějin uctívali tak, jako se v méně hořkých časech uctívali bohové. Tesali kamenné učení do horských úbočí, do kamenných štítů tyčících se až do nebe, aby všichni viděli a znali moudrost potřebnou k přežití. Žel, ke zničení hor v Tišině stačí, aby orogenní batole dostalo záchvat vzteku. Ke zničení lidí je potřeba jen o málo víc.

Učenci už tedy nejsou Regwové, většina z nich si však na jejich paměť barví rty na černo. Ne snad, že by si pamatovali, proč to dělají. Dnes je podle toho zkrátka poznáte: podle rtů, podle stohu polymerových tabulek, jež s sebou nosí, podle ošumělého oblečení a podle skutečnosti, že obvykle nemají pravé spolové jméno. Ovšem bezespolci to nejsou, to zase pozor. Během období se teoreticky mohou vrátit do svého domovského spolu, nicméně při výkonu povolání je to obyčejně zavane tak daleko, že by to s tím návratem nebylo jednoduché. Praxe je taková, že je řada společenství přijme i během období, protože i ta nejlhostejnější komunita se chce za dlouhých chladných večerů bavit. Proto se většina učenců věnuje umění — hudbě, veselohře a podobně. Mohou taky učit nebo hlídat omladinu, když to zrovna nemůže dělat nikdo jiný, a co je nejdůležitější, slouží jako živá připomínka toho, že lidé přečkali horší časy. A takovou připomínku potřebuje každý spol.

Učenkyně, jež přišla do Tirima, se jmenuje Rentrí Učenkyně Kámen. (Všichni učenci přijímají spolové jméno Kámen a užitkové jméno Učenec, je to jedna ze vzácnějších užitkových kast.) Není kdovíjak významná, ale z určitého důvodu bys o ní vědět měla. Původně se jmenovala Rentrí Plemenice Tentýk, ale to bylo předtím, než se zamilovala do učenkyně, která navštívila Tentýk a svedla ji, tehdy ještě jako mladou ženu žijící nudným životem obráběčky skla. Život by býval o něco zajímavější, kdyby před jejím odchodem nastalo období, v takových časech je totiž úkol plemeníka jasný — a možná že i to ji pobídlo k odchodu. Nebo to byla jen obvyklá pošetilost mladé lásky? Těžko říct. Její učená milá ji nakonec opustila na předměstí rovníkrajského spolu Penfen se zlomeným srdcem, hlavou plnou vědění a měšcem naplněným nefritovými úštěpky, kabošony a jedním perleťovým kosočtvercem, ušpiněným od něčí šlápoty. Perleť utratila u obráběče za vlastní sadu tabulek, za nefritové úštěpky si koupila zásoby na cestu a nocleh v hostinci, než obráběč dokončil tabulky, a kabošony vyměnila v krčmě za množství silného pití. Potom s novou výbavou a zalepenými ranami vyrazila do světa. Takto její povolání přetrvává.

Je možné, že když se u stanice, kde se pro tentokrát usídila, objeví Nassun, vzpomene Rentrí na svá učňovská léta. (Ne na to, jak byla svedena; Rentrí je zjevně na starší ženy. Je v ní kus bláhového snílka.) Včera Rentrí procházela Tirimem, nakupovala na tržnici a vesele se usmívala černě namalovanými rty, přišla tak oznámit svou přítomnost v kraji. Nevšimla si Nassun, jak se cestou z jeslí domů zastavila a zadívala se na ni s pocitem bázně a náhlou, nesmyslnou nadějí.

Dnes Nassun do jeslí vůbec nešla, vydala se Rentrí najít a přinesla jí obětinu. To je tradice — tedy ta obětina, ne to, že dcery učitelek chodí za jesle. Ve stanici už jsou dva dospělí z městečka, sedí na lavici, poslouchají, jak Rentrí hovoří, a pohár na obětiny se již plní zářivě barevnými úštěpky s fasetovým znakem čtyřčiny. Rentrí překvapeně zamrká, když uvidí Nassun: vytáhlou, vyzáblou, nohatou a okatou dívčinu, zcela zjevně moc mladou na to, aby v tuhle hodinu nebyla v jeslích, když zrovna nejsou žně.

Nassun se zastaví na prahu stanice a zalapá po dechu, a její příchod tak působí velmi dramaticky. Dva posluchači se otočí a zírají na ni, na Džidžovu obvykle tichou prvorozenou ratolest, a jen kvůli těm dvěma okamžitě, teď a tady, nevyhrkne, co má v úmyslu. Matka jí vštípila značnou opatrnost. (Donese se k ní, že nebyla v jeslích. Nassun je to jedno.) Nicméně polkne, rychle dojde k Rentrí a něco jí podá: kus tmavého kamene, z nějž vyčuhuje malý, téměř krychlový diamant.

Nassun nemá jiné peníze než kapesné, víš, a to už utratila za knihy a sladkosti. Nikdo v Tirimu ale neví, že se kousek odsud nachází pravděpodobně bohatý diamantový důl — tedy nikdo kromě orogénů. A ti to ví, jenom pokud něco takového hledají. Nassun je jediná, kdo se s tím za posledních pár tisíc let namáhal. Ví, že by takový diamant správně najít neměla. Matka ji učila, ať nedává najevo, že je orogéna, a ať nepoužívá orogenii jindy než během přísně tajných hodin, které jí donedávna vždycky jednou za pár týdnů dávala v nedalekém údolí. Diamanty nikdo neplatí, nedají se totiž snadno rozbít na menší, pořád se však využívají v průmyslu, při těžbě a podobně. Nassun ví, že ten kámen má jistou hodnotu, ale ani v nejmenším netuší, že by se za tak pěkný drahokam, jaký Rentrí právě dala, daly koupit jeden dva domy. Je jí teprve osm let.

A když vidí, jak Rentrí při pohledu na tu třpytivou hrudku vyčnívající z černého kamene vypoulí oči, vezme ji to tak, že na přítomnost dalších lidí úplně zapomene a vyhrkne: „Chci být taky učenkyně!“

Samozřejmě netuší, co taková učenkyně vlastně dělá. Ví jen, že hrozně, hrozně moc touží odejít z Tirima.

Ale o tom až později.

Rentrí by musela být hloupá, aby takovou obětinu odmítla, a tak ji neodmítne. Ale hned Nassun neodpoví, zčásti proto, že Nassun je podle jejího soudu roztomilá a to, co jí tu povídá, se nijak neliší od jiných pomíjivých dětských nápadů. (Do jisté míry má pravdu; minulý měsíc Nassun chtěla být genýrkou.) Radši ji požádá, ať si sedne, a pak svému malému obecenstvu vypráví příběhy, a to po celý zbytek odpoledne, dokud slunce nezačne vrhat na úbočí svahu a do lesa dlouhé stíny. Když se ostatní dva posluchači zvednou k odchodu, dívají se na Nassun a tak dlouho naznačují, že by měla jít s nimi, až je neochotně poslechne. Obyvatelé Tirima by si totiž nedovolili projevit učenkyni takovou neúctu, že by ji kvůli nějakému děcku nechali řečnit celou noc, až se umluví k smrti.

Jakmile posluchači odejdou, přiloží Rentrí na oheň a začne si připravovat večeři z kusu vepřového bůčku s listovou zeleninou a kukuřičnou krupicí, co si včera koupila v Tirimu. Zatímco čeká, až se jídlo uvaří, ukusuje z jablka a uhranutě otáčí v prstech kamenem od Nassun. Je z něj celá nesvá.

Ráno se vydá do Tirima. Několika diskrétními dotazy zjistí, kde Nassun bydlí. Essun je zrovna pryč, vede poslední hodinu své dráhy učitelky v jeslích. Nassun je taky v jeslích, ale nemůže se dočkat, až se během oběda vytratí a půjde zase hledat učenkyni. Džidža je v dílně, jak říká oddělenému pokoji, který používají jako sklep a v němž přes den pracuje se svými hlučnými nástroji. V tomtéž pokoji pospává Uke. Usne kdekoli. Ukolébavkou mu odjakživa byly písně země.

Když Rentrí zaklepe, dveře otevře Džidža a to ji drobet vyvede z míry. Džidža je středošířní míšenec, stejně jako Essun, ale podědil spíše sanzedské rysy — je velký, hnědý, svalnatý a má vyholenou hlavu. Jde z něj strach. Avšak vřelý úsměv v jeho tváři je zcela upřímný, díky čemuž má Rentrí z toho, co se rozhodla udělat, lepší pocit. Je to dobrý člověk. Nemůže mu lhát.

„Tumáte,“ řekne a podá mu kámen s diamantem. Tak vzácný dar přece nemůže od dítěte přijmout, ne výměnou za pár příběhů a za to, že by ji vzala do učení, se kterým si to Nassun za pár měsíců nejspíš rozmyslí. Džidža se zmateně zamračí a kámen přijme, vyslechne si vysvětlení a zahrne Rentrí díky. Slíbí jí, že poví o její štědrosti a poctivosti každému, koho potká, čímž jí snad předtím, než zase zamíří jinam, zajistí pár příležitostí k výdělku.

Rentrí odejde a tím končí její role v tomto příběhu. Je to však role významná, proto o ní mluvím.

Džidžu neobrátila proti jeho synovi jedna jediná, osamocená věc, víš. Zkrátka si za ty roky všiml u manželky i u dětí zvláštností, které v hloubi jeho mysli probouzely podezření. To ho postupem času začalo hlodat a ve chvíli, kdy začíná tento příběh, už se jím přímo užírá. Džidža si to ale nechce připustit, aby si nemusel dělat ještě větší starosti. Koneckonců svou rodinu miluje a pravda je prostě… nemyslitelná. Doslova.

Nakonec by na to přišel, ať už tak či onak. Opakuji: nakonec by na to přišel. Vinu nelze svalit na nikoho jiného.

Pokud ale toužíš po jednoduchém vysvětlení a je-li možné, že nastal nějaký bod zlomu, kdy přetekla poslední kapka, kdy praskla zátka sopečného jícnu… byl jím ten kámen. Džidža se totiž v kamenech vyznal, víš. Byl to výborný obráběč. Vyznal se v kamenech a vyznal se v Tirimu a věděl, že žíly vyvřelé horniny z prastaré sopky se táhnou celým okolím. Většinou se nedostaly na povrch, ale bylo klidně možné, že Nassun náhodou našla diamant někde, kde ho mohl sebrat kdokoli. Bylo to nepravděpodobné. Ale nikoli vyloučené.

Když Rentrí odejde, vznáší se tahle úvaha po zbytek dne na hladině Džidžovy mysli. Pravda se skrývá pod hladinou jako leviatan připravený vynořit tělo, zatím jsou však vody Džidžových myšlenek klidné. Popření má velkou sílu.

Potom se ale probudí Uke. Džidža ho odvede do doupěte a zeptá se ho, jestli nemá hlad — Uke odpoví, že ne. Pak se na Džidžu usměje a s neomylnou vnímavostí mocného orogenního dítěte se zadívá na jeho kapsu a řekne: „Ploč tam máš ten blýskavej kamínek, tati?“

Slova pronesená batolecím šišláním zní rozkošně. Protože však Uke ví, že má Džidža v kapse opravdu kámen, a přitom by to vědět neměl, je odsouzen ke zkáze.

Nassun neví, že to začalo tím kamenem. Až s ní budeš mluvit, neříkej jí to.

Když se toho odpoledne vrátí domů, Uke už je po smrti. Džidža stojí v doupěti nad jeho chladnoucím mrtvým tělíčkem a ztěžka funí. Ubít batole nedá velkou práci, ale splašil se mu přitom dech. Když přijde Nassun, pořád nemá v krevním oběhu dostatek oxidu uhličitého — motá se mu hlava, chvěje se, je mu zima. Nemyslí mu to. Když se tedy Nassun zprudka zastaví ve vchodu do doupěte, vyvalí oči na ten výjev a začne si jen velmi pomalu uvědomovat, co vlastně vidí, Džidža vyhrkne: „Ty to jseš taky?“

Je to chlap jako hora. Vyletí to z něj hlasitě, rázně, až Nassun poskočí. Odtrhne oči od Ukeho a zvedne je k němu a to jí zachrání život. Má je sice šedé po matce, ale tvar obličeje zdědila po Džidžovi. Stačí, aby se na ni podíval, a o krok ucouvne od prvotní paniky, které propadl.

Nassun mu navíc řekne pravdu. To taky pomůže, protože ničemu jinému by stejně nevěřil. „Jo.“

Nassun se v tu chvíli vlastně ani nebojí. Jelikož uviděla bratříčkovo tělo a její mysl odmítla ten vjem zpracovat, zamrzne jí všechno vnímání. Ani neví, na co se jí Džidža ptá, protože aby pochopila kontext jeho slov, musela by si připustit, že skvrny na jeho pěstech jsou od krve a že její bratr na zemi pouze nespí. To nejde. Ne teď. Poněvadž se ale nemůže opřít o žádnou souvislou myšlenku, udělá, co děti v krajních situacích občas dělávají, a… jakoby klesne ve vývoji. Byť nechápe proč, ten pohled ji děsí. A z rodičů je jí Džidža odjakživa bližší. I ona je jeho oblíbenkyně: prvorozená, ta, kterou vůbec nečekal, ta s jeho tváří a smyslem pro humor. Má ráda stejná jídla. Džidža si trochu myslí na to, že by mohla jít v jeho šlépějích a stát se obráběčkou.

Když se tedy Nassun rozpláče, sama tak úplně neví proč. V hlavě jí to vřeští, srdce řve a ona vykročí k Džidžovi. Ten zatne pěsti, Nassun v něm ale nedokáže vidět hrozbu. Je to její otec. Chce, aby ji utěšil. Řekne: „Tati.“

Džidža sebou trhne. Zamrká. Hledí na ni, jako by ji viděl prvně v životě.

Dochází mu to. Nemůže ji zabít. Ani když je… ne. Je to jeho holčička.

Nassun jde k němu, natahuje ruce. Džidža se nedovede přimět, aby k ní natáhl ty svoje, ale stojí na místě. Dcera ho chytí za bližší zápěstí. Je rozkročený nad mrtvým Ukem — Nassun ho nemůže obejmout kolem pasu tak, jak by si přála. Ale přitiskne mu tvář k bicepsu, jeho svaly ji tolik uklidňují. Celá se třese a Džidža cítí, jak mu po kůži stékají její slzy.

Stojí tak, dech se mu pomalu zklidňuje, pěsti pomalu povolují. Nassun pláče. Po nějaké době se Džidža pootočí a ona mu sevře paže kolem pasu. Džida se přitom musí odvrátit od toho, co provedl Ukemu. Jde to samo.

Zamumlá k Nassun: „Sbal si věci. Jako když jedeme na pár dní k babi.“ Džidžova matka se před pár lety znovu vdala a teď žije v Sume, městečku v sousedním údolí, které bude zakrátko zcela zničeno.

„Jedeme k ní?“ zahuhlá Nassun do jeho břicha.

Džidža ji pohladí po zátylku. Dělá to pořád, protože se jí to odjakživa líbí. Jako nemluvně mručela o něco spokojeněji, když jí držel hlavu v dlani. Je to tím, že v zadní části mozku se nacházejí čítidla, a když se jí tam dotkne, vnímá ho úplněji, jak už to u orogénů bývá. Ani jeden z nich netuší, proč se jí to tak líbí.

„Půjdeme někam, kde ti bude líp,“ pronese Džidža mírně. „Slyšel jsem o jednom místě, kde by ti mohli pomoct.“ Aby zase byla malá holčička, a ne… Odvrátí se i od svých myšlenek.

Nassun polkne, pak přikývne, poodstoupí a zvedne k němu hlavu. „Půjde i máma?“

Džidžovým obličejem cosi proběhne, a to s jemností zemětřesení. „Ne.“

A jelikož byla Nassun plně připravena odejít po západu slunce s jakousi učenkyní, v podstatě utéct z domu, aby unikla matce, konečně se uklidní. „Dobře, tati.“ Jde si do pokoje sbalit.

Džidža se za ní dlouho dívá a zadržuje přitom dech. Znovu se odvrátí od Ukeho, taky si sbalí a jde zapřáhnout vůz. Do hodiny jsou pryč, míří na jih a v patách je jim konec světa.

■ ■

V dobách Džiamarie, jež zanikla v období zatopené pouště, lidé věřili tomu, že obětováním posledního narozeného potomka moři zabrání tomu, aby voda zaplavila souš a vzala si ostatní.

— Z „Plemeníkova zastavení“, učeneckého příběhu

zaznamenaného ve čtyřčině Hanl na Západním pobřeží

poblíž Ulomeného poloostrova.

Apokryfní.

2

ty, zas a znovu

„Cože?“ zeptáš se.

„Luna.“ Alabastr, milovaný netvor, příčetný šílenec, nejmocnější orogén v celé Tišině, na tebe hledí. Je v tom všechna ta stará síla, cítíš jeho vůli, to, co z něj dělá takový přírodní živel, skoro jako hmotný doplněk toho pohledu. Strážci byli hloupí, že ho kdy považovali za krotkého. „Družice.“

„Cože?“

Samou marností tiše zabručí. Vůbec se nezměnil, pomineme-li, že částečně zkameněl, je stejný jako v té době, kdy jste byli méně než milenci a více než přátelé. Před deseti lety a jedním já. „Astronomestrie neplácá hlouposti,“ prohlásí. „Vím, že tě to učili, celá Tišina je přesvědčená, že je ztráta času zabývat se oblohou, když se nás snaží vyhubit země, ale do zemních ohňů, Syen. Myslel jsem, že už ses naučila trochu víc zpochybňovat status quo.“

„Zaměstnávaly mě jiné věci,“ odsekneš stejně, jako jsi mu odsekávala vždycky. Myšlenka na staré časy tě ale vede k úvaze nad tím, čemu ses od té doby věnovala. A to tě vede k myšlence na tvou živou dceru, mrtvého syna a již brzy zesnulého manžela a úplně sebou škubneš. „A jmenuju se teď Essun, už jsem ti to říkala.“

„Pro mě za mě.“ S heknutím se opatrně opře o stěnu. „Prý jsi sem přišla s nějakou geomestkou. Ať ti to vysvětlí. Já teď bývám celkem bez energie.“ Když vás pojídají, vybírá si to určitou daň. „Neodpovědělas mi na první otázku. Už to umíš?“

Umíš přivolat obelisky? Když ti otázku položil poprvé, nedávala ti smysl, snad proto, že tě rozptylovalo zjištění, že 1) žije, 2) mění se v kámen a 3) je tím orogénem, který roztrhl světadíl vedví a vyvolal období, jež možná nikdy neskončí.

„S obelisky?“ Zavrtíš hlavou, spíš ze zmatku než na znamení záporné odpovědi. Zabloudíš očima ke zvláštnímu předmětu poblíž jeho lůžka, vypadá jako přehnaně dlouhý růžový skleněnůž a působí na tebe jako obelisk, byť něco takového není možné. „Co — ne. Nevím. Od Meovu jsem to nezkoušela.“

Alabastr tiše zaúpí a zavře oči. „Ty jseš, do rzi, nepoužitelná, Syen. Essun. Nikdy sis doopravdy nevážila našeho řemesla.“

„Já si ho vážím, jenom —“

„Jenom tak, aby sis s ním vystačila, jenom tak, aby ses vytáhla, ale jedině když z toho budeš něco mít. Řekli ti, jak vysoko máš skákat, a výš jsi to nezkusila, všechno jen proto, aby ti dali pěknější byt a další prsten —“

„Abych získala soukromí, ty osle, nějakou vládu nad svým životem a nějakou tu rezavou úctu —“

„A dokonce jsi poslouchala toho svého strážce, a to jinak neposloucháš nikoho —“

„Hej.“ Jelikož ses deset let živila jako učitelka, nabyl tvůj hlas obsidiánového ostří. Alabastr zmlkne a zamrká na tebe. Velmi tiše proneseš: „Moc dobře víš, proč jsem ho poslouchala.“

Na chvilku zavládne ticho. Oba si dáte pauzu, abyste se trochu vzpamatovali.

„Máš pravdu,“ odvětí Alabastr posléze. „Omlouvám se.“ Přiděleného strážce totiž poslouchají — poslouchali — všichni císařští orogénové. Neposlušní zaplatili životem nebo skončili v uzlu. Ovšem až na Alabastra — nikdy ses nedozvěděla, co své strážkyni provedl.

Na znamení míru toporně přikývneš. „Omluva přijata.“

Alabastr se opatrně nadechne, vypadá unaveně. „Zkus to, Essun. Zkus se napojit na obelisk. Dnes. Potřebuju to vědět.“

„Proč? A jaká růžice? Co to —“

„Družice. A jestli neumíš ovládat obelisky, tak na tom vůbec nesejde.“ Klíží se mu oči. Nejspíš je to dobře. Musí šetřit síly, má-li přežít to, co se s ním děje. Jestli se to přežít dá. „Co nesejde, ještě hůř. Pamatuješ si, proč jsem ti o obeliscích původně nechtěl říct vůbec nic, že?“

Ano. V době, kdys těm velkým poloskutečným krystalům plujícím po obloze ještě nevěnovala pozornost, jsi Alabastra jednou požádala, ať ti vysvětlí, jak dělá s orogenií takové úžasné kousky. Nic neprozradil a tys ho za to nesnášela, teď už ale víš, jak je taková znalost nebezpečná. Kdybys tehdy, jak ses chtěla zachránit před strážcem, který vás napadl, nechápala, že obelisky jsou zesilovače, zesilovače orogenie, nikdy bys nesáhla po tom granátu. A kdyby nebyl polomrtvý, popraskaný a neměl v sobě zamrzlého kamenožravce, stálo by tě to život. Nemělas dost síly, dost sebeovládání, nezabránila bys tomu, aby tě jeho energie usmažila od mozku dolů.

A teď Alabastr chce, ať se na jeden obelisk napojíš schválně, protože ho zajímá, co se stane.

Umí ti číst ve tváři. „Jen do toho,“ pobídne tě. Pak zase zavře oči. Slabě to v něm chrastí, jako by měl v plicích štěrk. „Někde poblíž pluje topaz. Dnes v noci ho zavolej, ráno pak uvidíš…“ Najednou jako by zeslábl, dochází mu síla. „Uvidíš, jestli přiletěl. Když nepřiletí, přijď mi to říct a já si najdu někoho jiného. Nebo to udělám sám.“

Ani v nejmenším netušíš, koho najde nebo co udělá. „Řekneš mi už, o co tady jde?“

„Ne. Přese všechno, Essun, totiž nechci, abys umřela.“ Zhluboka se nadechne, zvolna vydechne. Následující slova zní neobvykle něžně. „Rád tě vidím.“

Musíš zatnout zuby, abys mu dokázala odpovědět. „Jo.“

Nic víc nedodá a jako rozloučení vám to oběma stačí.

Vstaneš a přelétneš očima k nedaleko stojící kamenožravkyni. Alabastr jí říká Antimon. Stojí jako socha, jak už to kamenožravci dělávají, příliš černé oči tě sledují příliš upřeně, a byť drží tělo v klasické póze, máš pocit, že je v tom náznak jízlivosti. Stojí s ladně nakloněnou hlavou, jednu ruku má v bok a druhou zvednutou, uvolněnými prsty míří do neurčita. Snad je to výzva, ať jdeš blíž, snad skrytá pobídka k odchodu, snad taková ta situace, kdy má někdo tajemství a chce, abyste o něm věděli, ale nechce vám ho prozradit.

„Starej se o něj,“ řekneš jí.

„Starám se o něj stejně, jako bych se starala o jakoukoli jinou cennost,“ odvětí bez toho, aby pohnula ústy.

Co má tohle znamenat, si radši ani nebudeš domýšlet. Obrátíš se k odchodu z ošetřovny a u dveří na tebe čeká Hoa. Hoa, co vypadá jako krajně zvláštní lidský kluk, ale byť je to k nevíře, ve skutečnosti je kamenožravec a stará se o tebe jako o svou cennost.

Od chvíle, kdy ti došlo, co je zač, se na tebe dívá nešťastně. Zavrtíš hlavou, mineš ho a vyjdeš ven. Rychle vykročí za tebou.

Ve spolu Kastrima začíná noc. Není to moc poznat, jelikož jemné bílé světlo, které se nepochopitelně line z mohutných krystalů uvnitř geody, se nikdy nemění. Lidé chodí sem a tam, nosí věci, pokřikují na sebe a věnují se svým záležitostem bez onoho zpomalení, k němuž by v jiných spolech s úbytkem světla nevyhnutelně došlo. Hádáš, že než si na to zvykneš, přinejmenším prvních pár dní, se moc nevyspíš. To je jedno. Obelisky na denní dobu nehledí.

Zatímco jsi s Hoou byla za Alabastrem a Antimon, Lerna na vás zdvořile čekal venku. Hned jak vyjdete ze dveří, připojí se k vám. Tváří se zvědavě. „Musím na povrch,“ oznámíš mu.

Lerna se ušklíbne. „Stráže tě tam nepustí, Essun. Novým obyvatelům nevěří. Přežití Kastrimy závisí na tom, že se o ní neví.“

S návratem Alabastra se vrací i spousta starých vzpomínek a staré jízlivosti. „Jen ať mi v tom zkusí zabránit.“

Lerna se zastaví. „A dopadne to jako v Tirimu?“

Do rzi zatracený. Taky se zarazíš a trochu zavrávoráš, jaká je to rána. I Hoa se zastaví a zamyšleně tě sleduje. Lerna se na tebe nedívá nenávistně. Na to je jeho výraz příliš prázdný. Sakra. No dobře.

Po chvilce si Lerna povzdechne. „Půjdeme se zeptat Ykky. Řekneme jí, co potřebujeme. Požádáme ji o svolení — a když bude souhlasit, půjdeme nahoru se stráží. Dobře?“

Zní to tak rozumně, že se divíš, proč tě to vůbec nenapadlo. No, vlastně víš proč. Ykka je možná orogéna jako ty, jenže v Opoře tě ostatní orogénové příliš dlouho utiskovali a zrazovali — víš, že bys jí neměla věřit čistě proto, že je jednou z vás. Ovšem měla bys jí stejně dát šanci.

„Tak jo.“ Necháš Lernu, ať vás k ní zavede.

Yččin byt není o nic větší než tvůj a není zajímavý ničím jiným, než tím, že v něm bydlí spolová náčelnice. Je to prostě jen další byt vytesaný neznámým způsobem do obřího svítícího bílého krystalu. Před vchodem nicméně stojí dva lidé, jeden se opírá o krystal a další, žena, se přes zábradlí rozhlíží po Kastrimě. Lerna si stoupne za ně a tobě pokyne, ať uděláš totéž. Počkat ve frontě je fér a obelisky nikam neutečou.

Žena rozhlížející se po spolu se k tobě otočí a změří si tě. Je trochu starší než ty a je to Sanzedka, ale pleť má tmavší než většina Sanzedů a popílkovou kštici lehce zvlněnou, takže nevypadá hrubě, spíš připomíná kučeravý obláček. Má v sobě trochu krve z východního pobřeží. I ze západního: víčka jí překrývá epikantický záhyb. Její oči tě hodnotí obezřetně, leč bez většího zájmu. „Ty jsi ta nová.“ Není to otázka.

Přikývneš. „Essun.“

Kastrimanka se usměje na půl pusy a ty zamrkáš. Má zuby zbroušené do hrotů, i když to Sanzedové údajně přestali dělat už před stovkami let. Po zubatém období jim to kazilo pověst. „Hdžarka Vedoucí Kastrima. Vítej v naší malé díře.“ Úsměv se roztáhne po celých ústech. Při tom vtípku musíš potlačit úšklebek, ale její jméno tě vede k zamyšlení. Pro spol obvykle nevěstí nic dobrého, když mu nevládne kasta vedoucích. Nespokojení vedoucí mají takový ošklivý zvyk rozdmýchávat v krizích pokusy o převrat. Ale to je Yččin problém, ne tvůj.

Druhým čekajícím je muž, opírá se o krystal a nezdá se, že by si tě prohlížel — všimneš si ale, že očima nesleduje žádný pohyb v dálce, kam je upírá. Je hubený, menší než ty, a jeho vlasy a vousy ti připomínají jahody rostoucí v seně. Zdá se ti, že na sobě cítíš jemný tlak jeho nepřímé pozornosti. Co se ti ale nezdá, je šimrání instinktu, který ti říká, že je dalším z vás. Jelikož nedává nijak najevo, že by si všiml tvé přítomnosti, nepromluvíš na něj.

„Přišel před pár měsíci,“ řekne Lerna, a odpoutá tě tak od nových sousedů. Chvíli uvažuješ, jestli mluví o tom chlapíkovi, co má vlasy a vousy jako jahody a seno, ale pak ti dojde, že má na mysli Alabastra. „Zničehonic se objevil uprostřed toho, co nám tu slouží jako náměstí — říkáme tomu Placka.“ Kývne někam za tebe a ty se obrátíš a snažíš se pochopit, o čem mluví. Aha: tam, mezi množstvím krystalů s ostrým hrotem stojí jeden, který vypadá, jako by ho někdo v půlce přeřízl, čímž dal u středu Kastrimy vzniknout široké vyvýšené šestiúhelníkové plošině. Vede k ní několik mostů a vidíš na ní židle a zábradlí. Placka.

Lerna pokračuje: „Zjevil se bez varování. Orogénové podle všeho nic nečítili a tišáci na stráži nic neviděli. On a ta jeho kamenožravkyně tam najednou prostě… byli.“

Nevšimne si, že se udiveně zamračíš. Ještě jsi neslyšela, že by tišák použil slovo „tišák“.

„Kamenožravci možná věděli, že přijde, ale jen málokdy se baví s někým jiným než se svými vybranými lidmi. A v tomhle případě neudělali ani to.“ Lerna sjede očima k Hoovi a ten si ho v tu chvíli schválně nevšímá. Lerna zavrtí hlavou. „Ykka se ho odsud pochopitelně snažila vyhodit, ale taky nabídla, že jestli chce, dá mu ránu z milosti. Prognóza je jasná — slabší léky a lůžko jen oddálí nevyhnutelné. Když ale Ykka zavolala vazouny, tak cosi udělal. Zhasl světla. Zastavil proudění vzduchu a vody. Jen na minutu, ale připadalo nám to jako rok. Když potom všechno zase nahodil, všichni z toho byli celí pryč. A tak mu Ykka řekla, že tu může zůstat a že bychom se o něj měli starat.“

No, to asi jo. „Je to desetiprstenář,“ opáčíš. „A taky pěknej osel. Dejte mu, co chce, a buďte u toho milí.“

„On je z Opory?“ Lerna se nadechne, zřejmě ze samé bázně. „Do zemních ohňů. Netušil jsem, že to někdo z císařských orogénů přežil.“

Podíváš se na něj, příliš žasneš, než aby tě to pobavilo. Jak by to taky mohl tušit? Další myšlenkou vystřízlivíš. „Mění se v kámen,“ hlesneš.

„Ano,“ opáčí Lerna smutně. „Nic takového jsem v životě neviděl. A zhoršuje se to. První den mu chyběly jenom prsty… jak mu je ta kamenožravkyně… sebrala. Neviděl jsem, jak to dělá. Provádí to, jen když v ošetřovně nejsem ani já, ani nikdo z mých pomocníků. Nevím, jestli ho nějak obírá ta kamenožravkyně, nebo to dělá sám, nebo…“ Zavrtí hlavou. „Když se ho na to zeptám, vždycky se jen zašklebí a řekne: ‚Ještě chvilku strpení, prosím. Na někoho tu čekám.‘“ Zamyšleně se na tebe zamračí.

Tak pozor: Alabastr nějak věděl, že přijdeš. Nebo možná ne. Možná prostě doufal, že přijde někdo, kdokoli, s potřebnými schopnostmi. Tady měl slušnou šanci, když Ykka jaksi svolává všechny rogry z širokého okolí. Ty se staneš tím, na koho čekal, jedině pokud se ukáže, že umíš přivolat obelisk.

Po chvíli se rozhrne závěs a vykoukne hlava, je to Ykka. Kývne na Hdžarku, tak dlouho upírá pohled na Jahody a seno, až si muž povzdechne a otočí se k ní, a posléze si všimne tebe s Lernou a Hoou. „Á. Tak jo. Dobře. Pojďte všichni dál.“

Začneš namítat: „Potřebuju si s tebou promluvit mezi čtyřma očima.“

Ykka na tebe hledí. Zamrkáš, nerozumíš, jsi rozhozená, podrážděná. Ykka na tebe hledí dál. Lerna vedle tebe přešlápne, ticho roste. Hoa pouze přihlíží, čeká, co uděláš. Nakonec to pochopíš: její spol, její pravidla, a jestli tu chceš žít… Povzdechneš si a vejdeš spolu s ostatními.

Uvnitř je větší teplo a větší tma než ve většině spolu — stěny sice svítí, ale ten rozdíl vytvářejí závěsy. Díky nim to vypadá, že je noc, což nejspíš na povrchu je. Dobrý nápad, řekneš si, že si taky budeš muset sehnat závěsy — a pak se zarazíš, neměla bys totiž uvažovat takhle dopředu. A pak se zarazíš ještě jednou, protože jsi ztratila stopu Nassun a Džidži, takže bys takhle dopředu uvažovat měla. A pak —

„Tak jo,“ prohodí Ykka znuděně, dojde k prosté nízké pohovce, usadí se na ní se zkříženýma nohama a podepře si bradu pěstí. Ostatní si taky udělají pohodlí, Ykka se ale dívá na tebe. „Už jsem zvažovala nějaké změny. Vy dva jste mi přišli právě vhod.“

Chvilku máš za to, že tím „vy dva“ myslí tebe a Lernu, ovšem když si Lerna sedá na pohovku nejblíž té její, něco v tom pohybu je, nějaká lehkost nebo klid, co ti prozradí, že už Lerna ví, o čem je řeč. Takže má na mysli tebe a Hou. Hoa si sedne na zem a o to víc vypadá jako dítě… i když žádné dítě není. Je zvláštní, jak těžko se ti to pamatuje.

Opatrně se usadíš. „Vhod k čemu?“

„Pořád si nemyslím, že by to byl dobrý nápad,“ řekne Jahody a seno. Tváří je natočený k Ycce, ale dívá se přitom na tebe. „Vždyť o nich nic nevíme, Yčko.“

„Víme, že do včerejška přežili tam venku,“ podotkne Hdžarka a loktem se opře o područku pohovky. „To něco znamená.“

„Neznamená to nic.“ Jahody a seno — vážně už bys chtěla vědět, jak se jmenuje — zatne zuby. „Venku přežijí i naši lovci.“

Lovci. Zamrkáš. Je to jedna z dávných kast — císařské zákony ji neschvalují, takže se do ní už nikdo nerodí. Civilizovaná společnost nepotřebuje lovce a sběrače. Skutečnost, že v Kastrimě je tomu jinak, ti o stavu tohoto spolu prozradí víc, než ti zatím řekla Ykka.

„Naši lovci znají okolí, i vazouni, to jo,“ odvětí Hdžarka. „Ale jen to nejbližší. Nově příchozí vědí víc o podmínkách za hranicemi našeho území — o lidech, hrozbách, o všem.“

„Nejsem si jistá, jestli vím něco užitečného,“ začneš. Ještě než to ale dořekneš, zamračíš se, vzpomeneš si totiž na něco, čeho sis začala všímat před několika zastávkami. Na šátky a cáry jemného hedvábí uvázané kolem zápěstí příliš mnoha Rovníkrajanů. Na ty semknuté pohledy, které ti věnovali, na to, jak se soustředili, zatímco ostatní jen otřeseně seděli. V každém táboře jsi je viděla, jak hledají další podobné přeživší, jak si vybírají všechny Sanzedy, co jsou zdravější než většina ostatních nebo mají lepší výbavu či jinou výhodu. Jak k těm vybraným tlumeně mluví. Jak ráno odcházejí ve větší skupince, než v jaké přišli.

Znamená to něco? Rovný rovného si hledá, to je stará věc, ovšem na rasách a národech už dlouho nezáleželo. Účinnější jsou společenství vyznačující se jednotným cílem, se členy o různém zaměření, jak dokázalo Staré císařství. Ovšem z Jumenesu je teď struska na dně sopečné trhliny a zákony a způsoby Císařství pozbyly váhy. Možná je to tedy prvním znamením změny. Možná že za pár let budeš muset odejít z Kastrimy a najít si spol plný Mírnošířníků, jako jsi ty, takových, kteří jsou hnědí, ale ne příliš hnědí, urostlí, ale ne příliš urostlí, s kudrnatými nebo nadýchanými vlasy, ale nikdy s popílkovými nebo rovnými.

Jak dlouho ale vy dva dokážete skrývat, co jste zač? Rogry nechtějí v žádném spolu. V žádném kromě tohohle.

„Víš víc než my,“ řekne Ykka, a vytrhne tě tak z úvah. „A navíc nemám trpělivost se o tom hádat. Řeknu vám, co jsem před pár týdny řekla jemu.“ Nakloní hlavu k Lernovi. „Potřebuju poradce — lidi, kteří se v tomhle období vyznají ve všem od země až do nebe. Než vás nahradím, budete to vy.“

To tě docela zaskočí. „Vždyť o tomhle spolu, do rzi, nic nevím!“

„To je moje práce — a její a jeho.“ Ykka kývne k Hdžarce a Jahodám a senu. „Však se všechno dozvíte.“

Spadne ti brada. Pak si uvědomíš, že do toho zahrnula i Hou. „Do zemních ohňů a kýblů rzi, to chceš za poradce kamenožravce?“

„Proč ne? Kamenožravce tu máme taky. Víc, než si myslíš.“ Otočí se k Hoovi. „Tos mi řekl ty.“

Hoa ji sleduje s nečitelným výrazem ve tváři. „Je to tak,“ odpoví tiše. A pak: „Ale nemůžu za ně mluvit. A nepatříme k vašemu spolu.“

Ykka se k němu nakloní a věnuje mu upřený pohled. Hoova tvář vyjadřuje něco mezi nepřátelstvím a opatrností. „Máte na spol určitý vliv, i kdyby jen jako možná hrozba.“ Kmitne očima k tobě. „A ti, co ses k nim, é, přimkl, k tomuhle spolu patří. Záleží ti aspoň na tom, co bude s nimi. Nebo ne?“

Dojde ti, že už jsi pár hodin neviděla Yččinu kamenožravkyni, tu ženu s ryšavými vlasy. To ovšem neznamená, že není někde poblíž. Už ses naučila, že Antimonině nepřítomnosti se nedá věřit. Hoa na Yččina slova neodpovídá. Najednou pocítíš nepochopitelný vděk, že se kvůli tobě obtěžuje zůstávat na povrchu.

„Co se týče toho, proč ty a proč doktor,“ naváže Ykka a narovná se; nespouští oči z Hoy, ale mluví k tobě, „jde mi o to, že každý máte jiný úhel pohledu. Vedoucí, která nechce nikoho vést,“ podívá se na Hdžarku. „Další místní rogr, co dává bez ostychu najevo, jak jsem podle něj hloupá,“ kývne na Jahody a seno a ten si povzdechne. „Odolný lékař, který zná cestu. Kamenožravec. A ty, Essun, co bys nás mohla všechny zabít.“ Nasadí napjatý úsměv. „To dá rozum, že ti chci dát důvod to neudělat.“

Moc netušíš, co na to říct. Hlavou ti proběhne, že když tě ke členství kvalifikuje schopnost zničit Kastrimu, měla by do kruhu poradců pozvat ještě Alabastra. Jenže to by mohlo vést k nepříjemným otázkám.

Otočíš se k Hdžarce a Jahodám a senu a zeptáš se: „Vy jste oba místní?“

„Ne,“ odpoví Hdžarka.

„Ale jo,“ namítne Ykka. Hdžarka ji provrtá očima. „Žiješ tu už roky, Hdžari.“

Hdžarka pokrčí rameny. „To si tady pamatuješ jenom ty, Yčko.“

Jahody a seno řekne: „Já se tu narodil a vyrostl.“

Dva orogénové, kteří se dožili dospělosti ve spolu, co je nechtěl zabít. „Jak se jmenuješ?“

„Ranař Vazoun.“ Čekáš. On se usměje, ovšem jen polovinou úst a ani jedním okem.

„Ranařovo tajemství, abych tak řekla, během našeho dospívání neprasklo,“ vysvětlí Ykka. Opírá se teď o stěnu za pohovkou a mne si oči, jako by byla unavená. „Lidi ho ale stejně prokoukli. Stačilo, aby si o tom začali šuškat, a předchozí náčelník ho pak nechtěl uznat za člena spolu. Já už jsem mu samozřejmě několikrát nabídla, že si může změnit jméno.“

„To bych se ale musel vzdát jména Vazoun,“ podotkne Ranař. Ve tváři se mu pořád zračí ten úsměv neúsměv.

Ykka spustí ruku. Zatne zuby. „Lidi se dozvěděli, co jsi zač, i kdyžs to popíral.“

„A tobě nepomohlo, žes to stavěla na odiv.“

Ykka se zhluboka nadechne. Zatne a pak zase uvolní čelistní svaly. „A právě proto tě žádám o spolupráci, Ranaři. Pojďme ale dál.“

A tak to pokračuje.

Celou schůzi tam sedíš a snažíš se porozumět spodním proudům, které zachytáváš, pořád se ti nechce věřit, že tu vůbec jsi, a Ykka před tebou předestírá všechny potíže, jimž Kastrima čelí. Jsou to věci, o jakých by tě v životě nenapadlo přemýšlet: stížnosti, že teplá voda ve veřejných lázních není dost teplá. Vážný nedostatek hrnčířů, ale nadbytek lidí, co umějí šít. Plíseň v jedné jeskyni s obilím — zásoby na několik měsíců se budou muset spálit, jinak znehodnotí zbytek. Nedostatek masa. Předtím jsi jako posedlá uvažovala o jedné jediné osobě, a teď jich máš mít na starosti tolik. Přišlo to tak najednou.

„Zrovna jsem se vykoupala,“ vyhrkneš a zkusíš se probrat z omámení. „Voda byla příjemná.“

„Ovšem že ti byla příjemná. Poslední měsíce jsi žila pod širákem, a když ses vůbec obtěžovala se mýt, tak ve studeném potoce. Spousta obyvatel Kastrimy nikdy nežila bez spolehlivého gea a nastavitelných kohoutků.“ Ykka si promne oči. Schůze trvá teprve hodinu, ale zdá se delší. „Každý se s obdobím vyrovnává po svém.“

Malicherné stížnosti podle tebe nejsou způsob, jak se s něčím vyrovnat, ale budiž.

„Opravdovým problémem je, že máme málo masa,“ zamračí se Lerna. „Všiml jsem si, že v několika posledních spolových přídělech nebylo ani maso, ani vejce.“

Ykka se zatváří o něco pochmurněji. „Ano. Je to tak.“ Kvůli tobě dodá: „Jestli sis ještě nevšimla, nemáme tu žádnou zeleň. Půda kolem je chudá, stačí na zahradničení, ale neroste na ní tráva, nemáme seno. A posledních pár let před začátkem období se všichni tak zapáleně dohadovali, jestli neobnovit starou hradbu z časů před dusivým obdobím, že nikoho nenapadlo nakoupit u nějakého zemědělského spolu pár tuctů vozů s pořádnou hlínou.“ Povzdechne si a promne si kořen nosu. „S většinou dobytka člověk beztak nemůže do dolů a po schodech. Nevím, co jsme si od bydlení tady slibovali. Proto potřebuju pomoc.“

Její únava tě nepřekvapuje, ale její ochota uznat chybu ano. A navíc tě zneklidňuje. Řekneš: „Během období může mít spol jen jednoho vůdce.“

„Jo, a to budu pořád já. Na to nezapomínejte.“ Možná je to varování, ale nezní to tak. Máš takový dojem, že své postavení v Kastrimě bere jako hotovou věc: lidé si ji vybrali a zatím jí věří. Tebe, Lernu a Hou neznají a Hdžarce a Ranařovi zřejmě nevěří. Potřebuješ Ykku víc, než ona potřebuje kohokoli z vás. Najednou ovšem zavrtí hlavou. „Už toho mám plný zuby.“

To je dobře, hrozí totiž, že už neuneseš ten pocit nesourodosti, to, jak je to všechno jiné než tvé dosavadní problémy — ještě ráno jsi myslela na cestu, na přežití a na Nassun. „Potřebuju na povrch.“

Změna tématu je příliš náhlá, zdá se, že přišla zničehonic, a všichni na tebe chvíli jen hledí. „Proč, do rzi?“ zeptá se Ykka.

„Kvůli Alabastrovi.“ Ykka se tváří nechápavě. „To je ten desetiprstenář u vás na ošetřovně. O něco mě požádal.“

Ykka se ušklíbne. „Aha. Tenhleten.“ Při její reakci se neubráníš úsměvu. „Zajímavé. Od chvíle, co se tu objevil, s nikým nemluví. Jenom tam sedí, spotřebovává nám antibiotika a vyjídá zásoby.“

„Zrovna jsem připravil novou várku cilinu, Ykko,“ protočí oči Lerna.

„Jde o princip.“

Hádáš, že Alabastr utišoval místní mikrootřesy a všechny případné následné otřesy ze severu, takže si svůj příděl více než zaslouží. Jestli to ale Ykka nečítí, nemá smysl jí to vysvětlovat — a nevíš jistě, jestli se jí dá věřit dost na to, abys s ní už mohla o Alabastrovi mluvit. „Je to starý přítel.“ Tak. Sice neúplné, ale pěkné shrnutí.

„Nebudí dojem, že by měl přátele. Ani ty ne.“ Dlouze si tě prohlédne. „Taky jsi desetiprstenářka?“

Bezděky sevřeš prsty. „Kdysi jsem nosila šest prstenů.“ Lerna k tobě prudce otočí hlavu a vyvalí oči. Ehm. Ranařovi zacuká v obličeji tak, že z toho nic nevyčteš. A tak doplníš: „Když jsem ještě byla v Opoře, Alabastr mě učil.“

„Chápu. A co pro něj máš na povrchu udělat?“

Otevřeš ústa a zase je zavřeš. Nemůžeš si pomoct, sklouzneš očima k Hdžarce a ta si odfrkne a vstane. Pak ti zrak sjede k Lernovi a ten se ušklíbne, jelikož mu dojde, že nechceš mluvit před ním. Zasloužil by si něco lepšího, ale stejně… je tišák. Nakonec ze sebe vypravíš: „Takovou orogénskou věc.“

Je to slabota. Lerna dělá jakoby nic, ale pohled mu ztvrdne. Hdžarka mávne rukou a zamíří k závěsu. „V tom případě odcházím. Pojď, Ranaři. Jsi totiž jen vazoun.“ Vyštěkne smíchy.

Ranař ztuhne, ale k tvému překvapení se zvedne a odejde s ní. Chvíli se díváš na Lernu, nicméně ten si založí ruce. Nikam nejde. No dobře. Ykka se zatváří pochybovačně. „Co to má být, poslední lekce tvého starého učitele? Zjevně už nebude žít moc dlouho.“

Nemůžeš si pomoct, zatneš zuby. „To se ještě uvidí.“

Ykka se ještě chvíli tváří zamyšleně a posléze rozhodně přikývne a vstane. „Tak jo. Jen svolám pár vazounů a vyrazíme.“

„Cože, ty chceš jít se mnou? Proč?“

„Ze zvědavosti. Zajímá mě, co dovede oporský šestiprstenář.“ Zazubí se a dojde si pro dlouhou kožešinovou vestu, ve které jsi ji poprvé spatřila. „Třeba zjistím, že bych to dovedla taky.“

Při představě, jak se samouk, divoký orogén, pokouší napojit na obelisk, sebou prudce trhneš. „Ne.“

Ykka okamžitě zvážní. Lerna na tebe zírá, nedokáže uvěřit, že umíš dosáhnout svého a jedním dechem se o to zase připravit. Honem to zkusíš napravit. „I pro mě to bude nebezpečné a ještě jsem to nikdy nedělala.“

„To?“

No, a je to. Bylo by bezpečnější, kdyby nic nevěděla, ale Lerna má pravdu — jestli chceš žít v tomhle spolu, musíš si tu ženu získat. „Slib mi, že když ti to prozradím, nebudeš to zkoušet.“

„Nic ti, do rzi, neslíbím. Vždyť tě neznám.“ Ykka si založí ruce. Vyzařuje z ní síla a k tomu ty vlasy. Spousta Sanzedů si stejně jako ona nechává narůst popílkové vlasy do velké, nadýchané hřívy. Slouží k zastrašování jako u zvířat, stačí, aby ji člověk podpořil trochou sebevědomí. A toho má Ykka víc než dost.

Nicméně ty máš zase znalosti. Vstaneš a podíváš se jí do očí. „Nedokážeš to,“ prohlásíš a silou vůle ji nutíš, aby ti uvěřila. „Nemáš na to výcvik.“

„Nemáš ponětí, jakým výcvikem jsem prošla.“

A ty zamrkáš, vzpomeneš si, jak jste se nahoře setkaly. Když tě rozhodilo uvědomění, žes ztratila Nassuninu stopu, Ykka do tebe poslala ten zvláštní rychlý poryv síly, bylo to jako políček, ale jemnější, a jaksi to udělala orogenií. A pak si vzpomeneš, jak do Kastrimy vábí orogény ze široka daleka. Možná nenosí prsteny, ale orogenie není o hodnostech.

Takže se nedá nic dělat. „Obelisk,“ prozradíš. Letmo se podíváš na Lernu — ten zamrká a zamračí se. „Alabastr chce, ať přivolám obelisk. Chci to zkusit.“

K tvému údivu Ykka pokývá hlavou a rozzáří se jí oči. „Aha! Vždycky jsem si říkala, že na nich něco bude. Tak pojďme. Tohle chci rozhodně vidět.“

A do prdele.

Ykka si oblékne vestu. „Dej mi půl hodiny, pak se sejdeme na Vyhlídce.“ To je vstup do Kastrimy, ta římsa, kde nově příchozí bez výjimky strnou úžasem nad tímhle podivným spolem schovaným v obří geodě. Ykka projde kolem tebe a opustí byt.

Zavrtíš hlavou a podíváš se na Lernu. Ten mírně přikývne — chce jít taky. A Hoa? Ten jednoduše zaujme své obvyklé místo za tebou a klidně se na tebe podívá, jako by chtěl říct: To se snad rozumí samo sebou. Takže vyrazí celá skupinka.

Za půl hodiny se s Ykkou sejdete na Vyhlídce. Má s sebou další čtyři Kastrimany, jsou ozbrojení a oblečení v zašlých barvách a odstínech šedé, aby měli na povrchu kamufláž. Výstup je náročnější, než byla cesta dolů: je dlouhý a obnáší spoustu schodů. Když zdoláte poslední, nejsi tak zadýchaná jako někteří Yččini lidé, ale to je tím, že jsi teď nachodila každý den spoustu kilometrů, kdežto oni si žili v bezpečí a pohodlí ve svém podzemním městě. (Všimneš si, že Ykka se zadýchala jen trochu. Udržuje se v kondici.) Nakonec dojdete do falešného sklepa jednoho z prázdných domů na povrchu. Není to ten, kterým jste přišli, což by tě nemělo překvapit — jejich „brána“ má pochopitelně více vchodů a východů. Podzemní chodby jsou ovšem složitější, než sis původně myslela — měla by sis to zapamatovat pro případ, že odsud někdy budeš muset odejít ve spěchu.

V prázdném domě stejně jako v tom prvním stojí stráže, část hlídá vstup do sklepa a část jich je nahoře v domě a sleduje cestu. Když vám řeknou, že můžete vylézt, vykročíte do pozdně večerního spadu.

Strávilas v Kastrimě… den a něco? Žasneš nad tím, jak ti to na povrchu připadá divné. Poprvé po celých týdnech si opravdu uvědomíš sirný pach ve vzduchu, stříbřitý opar, neustálé šumění, s nímž tučné vločky popela dopadají na zem, a uschlé listí. Až ve venkovním tichu ti dojde, jaký hluk panuje dole v Kastrimě; lidé tam mluví, kladky vržou, z kováren se nese zvonění a všude zní hukot zvláštních strojů skrytých v geodě. Tady nahoře není slyšet nic. Stromy opadaly, v nánosech zkrouceného listí se nic nehýbe. Z větvoví se neozývá ptačí píseň — většina ptáků během období přestane hájit své teritorium i se pářit, a zpěv navíc přitahuje dravce. Po cestě se neplouží žádní poutníci, ale vidíš, že vrstva popela je tam tenčí. Někdo tudy nedávno prošel. Jinak nic, dokonce ani vítr nefouká. Slunce zapadlo, nicméně světla je pořád ještě dost. I takhle daleko na jihu totiž mraky odrážejí zář z Trhliny.

„Provoz?“ zeptá se Ykka jednoho strážného.

„Před čtyřiceti minutami tudy prošla nějaká skupinka, vypadali jako rodina,“ odpoví strážný. Vzhledem k okolnímu tichu mluví tlumeně. „Byli dobře vybavení. Asi dvacet lidí, všeho věku, všechno Sanzedi. Šli na sever.“

Nato se k němu všichni otočí. „Na sever?“ podiví se Ykka.

„Na sever.“ Strážný se na ni podívá očima s těmi nejkrásnějšími dlouhými řasami a pokrčí rameny. „Vypadalo to, že mají nějaký cíl.“

„Hm.“ Ykka si založí ruce a trochu se zachvěje, přestože venku není kdovíjaká zima — chlad pátého ročního období nastupuje v plné síle až po celých měsících. Jde jen o to, že v Dolní Kastrimě je takové teplo, že když si na to člověk zvykne, Horní Kastrima se mu potom zdá studená. Nebo je to možná jen Yččina reakce na drsnost spolu kolem ní. Tolik ztichlých domů, mrtvých zahrad a popelem zapadaných cestiček, kudy se původně chodilo. O povrchové úrovni spolu jsi uvažovala jako o návnadě — a ona to návnada je, lákadlo k přivábení žádoucích lidí a rozptýlení těch nepřátelských. Kdysi to ale byl opravdový spol, plný života, světla a všeho možného, jen ne klidu.

„Nuže?“ Ykka se zhluboka nadechne a usměje se, ale máš pocit, že je to napjatý úsměv. Kývne k nízkým mračnům popela. „Jestli tu věc potřebuješ vidět, podle mě se ti to v nejbližší době nepoštěstí.“

Má pravdu — ve vzduchu visí popílkový opar a jsou vidět jen obtažené, rudě zbarvené mraky, toť vše. I přesto slezeš z verandy a zvedneš hlavu k nebi, nevíš, jak začít. Taky nevíš, jestli bys vůbec začít měla. Když ses s obeliskem pokusila pracovat poprvé a podruhé, málem tě to stálo život. Potom je tu ještě skutečnost, že to po tobě chce Alabastr, a ten přitom zničil svět. Možná bys ho vůbec neměla poslouchat.

Nikdy ti ale neublížil. Svět ano, ale on ne. Možná si svět to zničení zaslouží. A Alabastr si u tebe po všech těch letech snad vysloužil jistou důvěru.

A tak zavřeš oči a zkusíš zklidnit myšlenky. Posléze si všimneš, že přece jen je něco slyšet. Slabé vrzání a lupání, jak se dřevěné části Horní Kastrimy přizpůsobují váze popela či změně teploty. Mezi seschlými stonky na zahrádce jednoho nedalekého domu zacupitá několik tvorů: hlodavci nebo prostě něco malého, nic, s čím by sis měla lámat hlavu. Jeden Kastriman z neznámého důvodu vyloženě funí.

Země pod nohama se ti jemně chvěje. Ne. Jinde.

Na obloze je tolik popela, že vědomím tak nějak dokážeš uchopit mraky. Nakonec popel je prášek z kamene. Nejde ti ale o mraky. Šátráš po nich, jako bys pátrala ve vrstvách země, nevíš jistě, co vlastně hledáš —

„Bude to trvat dlouho?“ povzdechne si jeden Kastriman.

„Proč, máš dnes žhavé rande?“ zabručí Ykka.

Není důležitý. Není —

Není —

Cosi tě zostra přetáhne na západ. Škubneš sebou a pootočíš se, nadechneš se při vzpomínce na jednu noc kdysi v Alliji a na jiný obelisk. Ametyst. Nepotřeboval ho vidět, potřeboval, abych k němu stála čelem. Spojení zrakem, spojení silou. Ano. A daleko před sebou učítíš cosi těžkého… a tmavého.

Velmi, převelmi tmavého. Alabastr říkal topaz, ne? Ten to není. Připadá ti odněkud povědomý, připomíná ti granát. Ne ametyst. Proč? Granát byl rozbitý, šílený (netušíš, proč tě napadlo zrovna tohle slovo), ale kdovíproč taky mnohem mocnější, i když výraz „moc“ k vystižení obsahu těchhle věcí nestačí. Spíš bohatost. Podivnost. Že by se s tmavším odstínem pojil větší potenciál? Ale jestli je to tak…

„Onyx,“ řekneš nahlas a otevřeš oči.

Na okraji tvého dosahu bzučí další obelisky, možná jsou i blíž, ale neodpovídají na tvé téměř instinktivní volání. Tmavý obelisk je velice daleko, až za západním pobřežím, někde nad Neznámým mořem. I když poletí, cesta sem mu asi potrvá celé měsíce. Ale…

Ale… Slyší tě. Cítíš to stejně, jako jsi kdysi cítila, že tě slyší tvé děti, byť dělaly jakoby nic. Obelisk se zvolna otočí, poprvé za celý zemský věk se v něm probudí tajuplné procesy a vydá tak prudkou vlnu zvuku a vibrací, až se moře pod ním na kilometry daleko zachvěje. (Jak to víš? Nečítíš to. Prostě to víš.)

Pak se dá do pohybu. Zlej, žravej Zemi.

Stáhneš se zpátky do sebe. Cestou cosi zachytí tvou pozornost: topaz. Skoro až dodatečně tě napadne ho zavolat taky. Je lehčí, živější, nachází se mnohem blíž a jaksi lépe odpovídá, snad proto, že z jeho prasklinek slabě čítíš Alabastra, asi jako když se k chutnému jídlu dává stočený pásek citronové kůry. Připravil ti ho.

Pak se vrátíš do sebe a obrátíš se k zamračené Ycce. „Rozumíš tomu?“

Ykka pomalu zavrtí hlavou, ale není to výraz nesouhlasu. Něco nějak zachytila. Vidíš jí to ve tváři. „Já… Bylo to… něco. Nevím co.“

„Až přiletí, ani po jednom nesahej.“ A že přiletí, na to bys vzala jed. „Nesahej po žádném. Nikdy.“ Nechceš použít slovo „obelisk“. Je kolem vás moc tišáků, a i když tě ještě nezabili, není vůbec potřeba, aby zjistili, že jsou orogénové ještě nebezpečnější, než se zdá.

„Co by stalo, kdybych to udělala?“ Ykka se ptá z upřímné zvědavosti, není to výzva, nicméně některé otázky jsou nebezpečné.

Rozhodneš se, že k ní budeš upřímná. „Umřela bys. Nevím přesně jak.“ Máš takový pocit, že by se proměnila v ječící, doběla rozžhavený sloup ohně a síly a dost možná by s sebou vzala celou Kastrimu. Ale úplně jistá si nejsi, a tak se držíš toho, co víš. „Ta — ty věci jsou jako baterie, co se používají v některých rovníkrajských spolech.“ Sakra. „Co se používaly. Slyšelas o nich? Baterie ukládají energii, aby měl člověk elektřinu, i když nefunguje hydro nebo geo, a —“

Ykka se zatváří uraženě. No, je Sanzedka — a Sanzedové baterie vynalezli. „Přece, do rzi, vím, co jsou baterie! Stačí náznak otřesu a kromě běžných potíží musíš řešit ještě popálení kyselinou, a to všechno kvůli troše uložené šťávy.“ Zavrtí hlavou. „To, o čem mluvíš, není baterie.“

„Když jsem odcházela z Jumenesu, vyráběli tam baterie z cukru,“ odvětíš. Ykka se taky vyhýbá slovu „obelisk“. To je dobře — chápe to. „Jsou bezpečnější než ty z kyseliny a kovu. Baterie se dají vyrábět různě. Když ale do okruhu zapojíš baterii, která je na něj příliš silná…“ Říkáš si, že to by mohla pochopit.

Ykka opět zavrtí hlavou, ale máš dojem, že ti věří. Potom se otočí, začne zamyšleně přecházet sem a tam a ty si všimneš Lerny. Celou dobu byl potichu a poslouchal vás. Teď vypadá zahloubaně a to tě zneklidňuje. Nelíbí se ti, že o tom tak usilovně přemýšlí tišák.

Lerna tě ale překvapí. „Ykko. Nevíš, jak je tenhle spol ve skutečnosti starý?“

Ykka se zastaví a zamračí se na něj. Ostatní Kastrimané se ošívají, jako by jim to bylo nepříjemné. Asi jsou nesví, když jim někdo připomíná, že žijí v troskách nějaké zanikliny. „Netuším. Proč?“

Lerna pokrčí rameny. „Jen přemýšlím nad podobnostmi.“

Vtom ti to dojde. Krystaly v Dolní Kastrimě, které díky nějaké neznámé síle září. Krystaly, které díky nějaké neznámé síle plují po obloze. S jedněmi i druhými dovedou pracovat pouze orogénové a nikdo jiný.

Kamenožravci, kteří projevují nebývalý zájem o orogény, co to umějí. Otočíš se k Hoovi.

Ten se ale nedívá ani na oblohu, ani na tebe. Sešel z verandy, dřepl si do popela kousek od chodníku a něco si prohlíží. Podíváš se, kam hledí, a na místě, kde býval dvorek sousedního domu, spatříš jakousi kupku. Vypadá prostě jako další hromádka popela, na výšku měří necelý metr, potom si ale všimneš, že na jedné straně z ní trčí drobná seschlá noha nějakého zvířete. Snad kočky nebo králíka. Kolem se pod nánosem popela nejspíš válí tucty malých mršin — s nástupem období zřejmě přišlo velké vymírání. Je ovšem zvláštní, že na téhle mrtvolce podle všeho leží o hodně více popela než kolem ní.

„To už nebude k jídlu, chlapče,“ prohodí jeden z mužů. Taky si Hoy všiml a zjevně nemá ponětí, co je tenhle „chlapec“ zač. Hoa na něj zamrká a s dokonale odměřeným neklidem se hryzne do rtu. Hraje dítě tak dobře. Pak vstane, dojde k tobě a ty si uvědomíš, že nic nehraje. Něco ho opravdu zneklidnilo.

„Spořádá to někdo jiný,“ řekne ti velmi tiše. „Měli bychom jít.“

Cože? „Ty se přece ničeho nebojíš.“

Zatne čelisti. Čelisti plné diamantových zubů. Má pod svaly i diamantové kosti? Není divu, že ti nikdy nedovolil, abys ho zkusila zvednout — musí být těžký jako kus mramoru. Ale vyjde z něj: „Bojím se toho, co by mohlo ublížit tobě.“

■ ■

— Tabulka první „O přežití,“ verš čtvrtý