© Ota Filip, 2009

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2009, 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-524-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-525-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-526-9 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-527-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

Prolog

I*

II*

III*

IV*

V*

Epilog

Poznámky

Prolog

Když mi někdy koncem druhé světové války, to mi bylo čtrnáct let, můj děda Antonín, stolař a řezbář v Hošťálkové u Vsetína, za Rakouska-Uherska obecní radní a až do své smrti vedlejším povoláním úřední zeměměřič, často vyprávěl o té velké a krvavé vojně v letech 1915 až 1918 v Alpách a o ohromném dělu ráže osmačtyřicet centimetrů, tehdy zázraku dělostřelecké techniky, výrobku zbrojního oddělení plzeňské Škodovky, tak jsem dědovi, kaprálovi rakousko-uherské armády na italské frontě, od počátku až do konce vojny ve funkci zaměřovače, na jehož výpočtech závisela přesná střelba, nevěřil, tvářil jsem se však, že mu věřím, ale v duchu jsem se dědovi, veteránovi prohrané války, vyškleboval.

O pravdivosti dědových válečných příběhů s ohromným dělem ráže čtyřicet osm centimetrů mě nepřesvědčily ani jeho medaile, ani kříž Marie Terezie za statečnost. „Metály“ visely v rohu dědova parádního pokoje, hned vedle babiččina oltáříčku s Pannou Marií Svatohostýnskou. Obě vyznamenání udělil dědovi Antonínovi v letech 1916 a 1917 ve štábu rakousko-uherské armády v Bolzanu osobně císařsko-královský polní maršálek srbského původu Svetozar von Borojević, pro dědu vždy jen „velká sviňa“.

Ironie osudu: za kříž Marie Terezie by děda Antonín, kdyby Rakousko-Uhersko přežilo rok 1918, pobíral měsíční rentu ve výši dvě stě rakouských korun. Od československého státu nedostal však z pochopitelných důvodů za svou statečnost coby kaprál rakousko-uherské armády na italské frontě ani halíř. Medaili za statečnost dostal děda Antonín za to, že se v lednu 1916 za sněhové bouře s důležitým hlášením vyšplhal v noci z chaty Tre Scarperi, kde sídlil štáb III. dělostřelecké divize, do rakouského „štelunku“ pod vrchol hory San Candido. Děda se mi přiznal, že se na tu nebezpečnou horskou túru nepřihlásil dobrovolně proto, aby se hrdinně vyznamenal, ale proto, že na hoře San Candido sloužil kulometčík Jožka Nevola, kovář a karbaník z Valašského Meziříčí.

„Jožka mi dlužil šedesát korun,“ svěřil se mi děda Antonín. „Prohrál je v mariáši, a protože jsem věděl, že se Taliáni chystají z Valle di Rinbon zaútočit a dobýt strategicky důležitý vrchol San Candida, měl jsem strach, že Jožka udělá hops — děda řekl rakouskou vojenskou němčinou ,dass er hops macht‘, což česky znamená, že padne, vulgárně řečeno, že ,zařve‘ —, a že tím pádem mi navěky zůstane těch šedesát korun viset.“

Kříž Marie Terezie si děda Antonín, mám-li mu věřit, vysloužil o rok později, v březnu roku 1917, na Pian Gisca, jednom z jižních vrcholů naproti hory Col di Lana, jejíž vrchol Taliáni podkopali a v dubnu roku 1916 vyhodili i se dvěma sty deseti rakouskými obránci do povětří.

V březnu 1917 padaly z Pian Gisca laviny a jedna z nich zasypala v noci na severním svahu čtrnáct mužů a deset mezků, z nichž pět neslo do palebného postavení již několikráte zmíněného děla pět granátů ráže čtyřicet osm centimetrů, a zbytek proviant a bečku rumu.

„Při výstupu lavinovým svahem nahoru na Pian Gisca jsem se držel poslední v řadě a dával hlavně pozor, aby mezek, který nesl na hřbetě sto litrů rumu, neuklouzl a nezřítil se do hluboké strže,“ tvrdil o třicet let později děda, nacpal si fajku svým za včelínem vypěstovaným tabákem, zabafal a pokračoval: „Před půlnocí se nahoře pod vrcholem Pian Gisca urvala lavina, zasypala nebo z velké části servala dolů do hlubin — jak se později ukázalo — deset mužů a devět mezků. Já jsem jako poslední v řadě vyvázl schoulen za skalním výběžkem z té bílé, temně hučící hrůzy bez úhony.“

A když se ta bílá smršť převalila, odvážil se děda Antonín zapálit karbidovou lampu a zjistil, že o pět kroků vlevo trčí ze sněhu hlava mezka a jeho hřbet se soudkem erárního rumu. Holýma rukama osvobodil děda mezka i soudek rumu z té sněhové pasti a přitom narazil na čtyři zasypané vojáky, vyhrabal je, a tím pádem jim — dva měli polámané kosti, zbývající dva přežili tu sněhovou smršť bez úhony — zachránil životy.

Těch deset zbývajících dělostřelců a devět mezků zasypala lavina a pohřbila je.

V červnu 1917 ozdobil polní maršálek Svetozar von Borojević hruď kaprála Antonína křížem Marie Terezie, což mělo za následek, že od prvního června 1939, tedy už v takzvaném Protektorátu Čechy a Morava, pro dědu vždy jen Protentokrát, posílal německý vojenský úřad, takzvané Wehrkommando Wien, Stelle für ehemalige Angehörige der Österreichisch-Ungarischen Armee — česky Velitelství branných sil ve Vídni, úřad pro záležitosti bývalých příslušníků rakousko-uherské armády —, dědovi za kříž Marie Terezie měsíčně jako přilepšení k rentě sto padesát říšských marek. Děda Antonín těch sto padesát říšských marek odmítl rozhořčeným, rukou psaným dopisem — ještě ho mám schovaný —, v němž uvedl, že si kříž zasloužil v boji za císaře pána a že od jakéhosi „gefreitra“ — čímž myslel desátníka Adolfa Hitlera, výše to Adolf na francouzské frontě v letech 1914 až 1918 nedotáhl — žádnou rentu nepřijme. Můj otec Bohumil dědův dopis na psacím stroji přepsal; zmínku o „gefreitrovi“ z pochopitelných důvodů vynechal. Dědův protest nevzal vojenský úřad ve Vídni na vědomí. Až do března 1945 přinášel pošťák dědovi každý měsíc sto padesát říšských marek. Děda ukládal peníze na vkladní knížku, kterou na mé jméno otevřel ve vsetínské spořitelně.

„Ty peníze za prohranou válku a za to, že jsem zachránil život čtyřem kamarádům,“ řekl mi děda Antonín, „ukládám pro tebe na přilepšenou, až po válce budeš třeba studovat.“

Na vkladní knížku mi děda do března 1945 uložil 115 000 protektorátních korun. Z té spořitelní knížky — měl jsem ji dlouho schovanou — jsem si po květnu 1945 z takzvaného vázaného vkladu nemohl vybrat ani korunu a po podzimní měnové reformě téhož roku ani halíř…

Třicet let po druhé světové válce, v pátek dne čtvrtého dubna 1975, jsem od bavorské hraniční závory v Bayerisch Eisensteinu, v dohledu české Železné Rudy, s požehnáním opata otce Opaska vyrazil na pěší pouť do Říma v naději, že mi ve Svatém roce 1975 Pán Bůh odpustí mé četné hříchy, když ne všechny, tak aspoň část.

Benediktin, otec dr. Anastáz Opasek, opat břevnovský v exilu, nám v témže roce v benediktinském klášteře v bavorském Rohru pokřtil dceru Hanku. Karel Kryl, bohužel už mezi námi není, byl Hančiným kmotrem, ale to je jiný příběh… Po křtu jsem v klášterní hospodě po slavnostním obědě prohlásil, že na počest vstupu naší Hanky do církve podniknu pouť do Říma. Za několik dní jsem na slib zapomněl, ale otec Opasek mi ho připomenul, tak jsem se na pouť vybavil a otec Opasek mi, jak jsem už řekl, dne čtvrtého dubna 1975 na pouť do Říma u hraniční závory na bavorské straně Železné Rudy požehnal. Předtím mi opatřil středověké mapy se zakreslenou cestou, po níž se už od raného středověku ubírali čeští poutníci do Věčného města. Zakreslil jsem si tu cestu do současných turistických map. Do Říma jsem po středověké poutnické cestě ostrými pochody putoval dvacet devět dnů; kdybych na pouť do Říma mohl tehdy vyrazit z Prahy nebo z Moravy, prodloužila by se mi pouť o sto dvacet kilometrů, tedy o dva dny.

Moje poutnická cesta vedla také údolím Pustertalu v dnešním italském Tyrolsku, kde jsem narazil na jména vesnic a městeček, jako třeba Sillian, Sexten, Innichen, Toblach, a kde v roce 1915 začaly válečné příhody dědy Antonína, kaprála odpovědného za zaměřování a výpočty drah čtyřicetiosmicentimetrových granátů, munice pro ohromné dělo, výrobek plzeňské Škodovky.

Má poutnická cesta mě vedla místy, která jsem znal z dědova vyprávění o té velké a krvavé vojně v italských Alpách.

Z tajemných zákoutí mé paměti, která mě nenechala ve „štychu“, se podél cesty, jimiž se po staletí z Čech do Říma nebo z Říma do Čech ubírali nejen zbožní poutníci, ale i loupeživí rytíři, obchodníci, lotři i mniši, komedianti i králové, vynořovala jména míst, která jsem coby chlapec z úst dědy Antonína vnímal — děda mi odpustí — jako chvástání veterána prohrané války: Cima Tre Scarperi, Monte Specie, jméno horského masivu nad „krvavým“ údolím Valle di Landro, kde jsem vpravo u silnice do Cortiny d’Ampezzo objevil v lese rakouský vojenský hřbitov. Napočítal jsem tam ve vyrovnaných řadách přes tisíc křížů s nesčetnými českými jmény.

Na pouti do Říma jsem dorazil i do Rovereta a v hotelu Tre amici jsem si v průvodci tohoto méně významného města v údolí řeky Adige přečetl, že se tam od roku 1926 nachází na kopci nad městem vojenské muzeum, v němž jsou soustředěny významné památky a dokumenty z té krvavé vojny v letech 1915 až 1918. Fakt, že v roveretském muzeu, v takzvaném Dantově hradě z dvanáctého století, otevřel v roce 1926 velkou řečí cholerik a žvanil Benito Mussolini, italský fašista, zvaný Duce čili vůdce, vojenské muzeum první světové války, prospekt neuvedl.

Příští den jsem se do muzea vypravil.

A zažil jsem tam šok: v sále, v němž Italové shromáždili zbraně, mapy a jiné předměty v roce 1918 v Alpách poražené rakousko-uherské armády, jsem našel velkou fotografii mladého dědy, kaprála Antonína, před ohromným dělem a pod fotkou technické údaje o dělu, ocelovém obru, vyrobeném vysoce kvalifikovanými českými zbrojaři v plzeňské Škodovce.

A hned vedle děla visela fotka konstruktéra a velitele děla, šviháka plukovníka, inženýra dělostřelectva Antonína Petáka, absolventa Vojenské akademie ve Vídeňském Novém Městě, před první světovou válkou elitní školy, vzdělávající důstojníky v rakousko-uherské monarchii předurčené k vysokým vojenským funkcím.

Dělo, o němž mi, chlapci čtrnáctiletému, děda Antonín vyprávěl — jak jsem si tehdy myslel — pohádky nebo zatrpklé vzpomínky veterána prohrané války, existovalo!

Děda nelhal. Dělo, o němž mi tak často a rád vyprávěl, si nevymyslel.

Tento fakt mi ve vojenském muzeu v Roveretu, skoro dvacet let po smrti dědy Antonína, vyrazil dech a uvrhl mé vzpomínky na dědovo vyprávění o jeho válčení v Alpách do totálního zmatku.

Stál jsem snad hodinu před tou fotografií. Styděl jsem se za to, že jsem dědovi jeho válečné příběhy z italské fronty nevěřil, a odprošoval jsem ho za skryté škleby a za jeho zády vyplazený jazyk, jimiž jsem kvitoval jeho snahu vypořádat se se čtyřmi v Dolomitech ve službě císaře pána promarněnými válečnými roky.

Cestou z Rovereta do Verony jsem se zastavoval v každé tratorii u cesty a dal jsem si, abych spláchl šok z muzea v Roveretu, častěji než bylo v dubnovém sluníčku nutné, všude nejméně mezzo litro — půllitřík — vino rosso.

V tratoriích před branami města Verony, v níž se podle Shakespeara odehrála tragická láska mezi Romeem a Julií, o čemž současní literární historikové pochybují, jsem z vína přešel na grappu — a to byla moje zkáza — a v hrubých rysech jsem si načrtl počátek románu Der Großvater und die Kanone čili česky Děda a dělo.

Už ani nevím, jak jsem se až po půlnoci dopotácel k branám Verony.

V hotelu na náměstí Porta San Giorgio, hned za hradbami města, mě noční vrátný nepustil ani do recepce. V hotelu Adige na Via Sant’Alessio jsem sice do recepce pronikl, ale svalnatý recepční mě drsným způsobem vyvedl na ulici a prohlásil, že jsou slušný hotel a že zalkoholizované vandráky, z nichž táhne grappa, navíc podezřelé elementy bez zavazadel, jen s ruksakem, neberou.

Dubnová noc byla vlahá, tak jsem ulehl do křoví před městskými hradbami Verony k spánku. A tam jsem po otčenáši se slzami v očích odprosil dědu Antonína ještě jednou za to, že jsem nevěřil jeho pro mě fantasmagorickým historkám o ohromném dělu, které od počátku léta roku 1915 až do zhroucení alpské fronty v listopadu 1918 spolu se sedmdesáti dělostřelci pod komandem majora, později plukovníka Petáka, tahal v Alpách z jednoho kopce na druhý — a nikdy si z děla nevystřelil…

A pod hradbami Verony jsem si román Děda a dělo vysnil.

Tři carabinieri, kteří mě krátce po východu slunce u severní hradby města Verony vzbudili a sebrali, mě na policejní stanici pořádně prošacovali. Když však zjistili, že mám platný, bezesporu nefalšovaný západoněmecký cestovní pas, že mám u sebe šedesát tisíc lir, navíc krytou kreditní kartu „American express“, vystavenou na své jméno, carabinieri poněkud znejistěli, půl hodiny kamsi volali a na cosi se vyptávali.

A potom, jako když utne, se mě carabinieri už na nic neptali, už jsem pro nebyl vandrák, ale „molto importante scrittore“ — česky „velmi významný spisovatel“.

Velitel poslal nejmladšího carabiniera vedle do baru pro tuplované espresso, teplý mandlový rohlíček a pro štamprle amaretta, což mě postavilo na nohy, a přátelsky, leč důrazně mi poradil, abych tu dojemně vylhanou historku, že jsem na pěší pouti do Říma, už raději v Itálii nikde neopakoval.

„Jste přece spisovatel, tak si vymyslete cosi věrohodnějšího než pouť do Říma,“ řekl mi.

Na policejní strážnici jsem se mohl vysprchovat a oholit a velitel mě pak osobně zavezl na motocyklu až k Porta Nuova, kde od římských dob začíná výpadovka směrem na Mantovu a dále až do Říma.

Na pochodu překrásnou alejí ve stínu staletých pinií podél prastaré římské cesty, po níž prý Romeo prchal z Verony do Mantovy, jsem si román o dědovi a dělu domyslel, vlastně vyfabuloval od začátku do konce.

Kaprála-zaměřovače, svého dědu Antonína, stolaře a řezbáře z Hošťálkové u Vsetína, jsem na pouti do Říma ve svém příštím románu povýšil na obrsta, tedy na plukovníka Petáka, konstruktéra ohromného děla, zázraku tehdejší zbrojní techniky, a na jeho velitele, vybavil jsem jej jako románovou postavu všemi kladnými i zápornými vlastnostmi, které děda Antonín neměl, a dokreslil příběhy, které by se dědovi, kdyby se vydání mé knihy dožil, jistě zalíbily.

Navíc jsem dědu Antonína, alias plukovníka Petáka, v románu obdařil manželkou, slavnou zpěvačkou v pražském Národním divadle, Marií-Annou Petákovou, rozenou Finkelsteinovou, obdivovanou krátce před první světovou válkou italským impresáriem Caetanim de Sermonte, původním povoláním italským špionem, který se přes manželku konstruktéra ohromného děla snažil získat plány této tehdy nejmodernější vražedné zbraně.

Na podzim roku 1975 jsem se na týden vypravil do Vídně, kde mi v archivu tamního arzenálu, dnes Vojenského muzea, připravili všechny písemné podklady, plány a zprávy, které opravdový plukovník Peták v letech 1915 až 1918 posílal o pohybech svého děla z fronty generálnímu štábu rakouské armády. Dělo, jakož i jeho obsluha, kolem sedmdesáti mužů, nebylo na alpské frontě zařazeno do žádného dělostřeleckého útvaru, ale podléhalo přímo generálnímu štábu v Bolzanu, který o jeho nasazení rozhodoval. Ze zpráv plukovníka Petáka, cituje — počítal-li jsem správně — i třicetišestisvazková publikace Österreich-Ungarn im Krieg 1914—1918 (Rakousko-Uhersko ve válce 1914—1918), jejíž poslední svazek vyšel ve Vídni někdy počátkem třicátých let dvacátého století.

Na základě Petákových zpráv z bojiště jsem si snadno vymyslel další příběhy, ne příliš vzdálené skutečným událostem na alpské frontě v letech 1915 až 1918. Navíc jsem si z nich opsal jména palebných stanovišť toho velkého děla a zakreslil jsem si do turistické mapy Dolomit také všechny průsmyky a hory — uvádím jen Col di Lana, Monte Piano, Passo Pordoi, Passo del Falzarego, Canazei, Marmolada — kam tu nestvůru museli dělostřelci vyvážet rozloženou i na hory přes dva tisíce metrů vysoké.

Na konci zimy, počátkem dubna roku 1976, jsem se vypravil na tři týdny do Dolomit a vyšlapal jsem na lyžích všechny průsmyky, horská sedla a hory, palebná stanoviště dědova děla. Spojil jsem příjemné s užitečným — překrásné lyžařské jarní túry v Dolomitech s obhlížením míst, kde děda Antonín v letech 1915 až 1918 prohrál válku.

Na vrcholku Col di Lana, nad kráterem, v němž po výbuchu třaskavin, které Italové uložili do štol pod horou, zahynula, jak jsem už řekl, v roce 1916 půlka regimentu rakouských elitních „feldjägrů“, jsem na ledovci ozářeném dubnovým sluncem chytl úpal, takže mi dole v Canazei, v hotelu Marmolada, v němž byla v roce 1916 umístěna polní nemocnice, stařičká sestřička, která prý na konci světové války coby patnáctiletá holka ošetřovala v lazaretu raněné, tři dny obkládala obličej v čerstvé syrovátce namočenými šátky. Trpěl jsem jako pes…

Ze zpráv velitele děla Petáka vyplývá další, tentokráte absurdní fakt: za necelé čtyři roky na italské frontě změnilo dělo v Alpách celkem dvanáctkrát své palebné postavení, ale za tu dobu si až do konce války ani jednou nevystřelilo. Kdykoliv převážně čeští dělostřelci vytáhli kanón na vysokou horu, do průsmyku nebo na horské sedlo, tak museli s dělem buď rychle dolů, protože Italové na kopec zaútočili, nebo se museli s dělem po úspěšné rakouské ofenzivě hnout o deset nebo dvacet kilometrů dopředu…

Počátkem listopadu 1918, po kapitulaci a rozpadu Rakouska-Uherska, se obrst — plukovník Peták, můj „literární“ děda Antonín, projevil jako rozvážný důstojník: obratnými manévry se s celou svou jednotkou v počtu sedmdesát mužů vyhnul italskému zajetí, třetího listopadu 1918 předal své na třech transportérech rozložené dělo a dvě nákladní auta ve vídeňském arzenálu do správy a opatrování rakouského státu, zbavil své podřízené přísahy, propustil je do civilu, svlékl uniformu rakouského plukovníka, vrátil se domů do Prahy a nabídku československého státu, který jej chtěl v hodnosti plukovníka převzít do generálního štábu, odmítl se slovy, že voják přísahá jen jednou, že jako bývalý rakousko-uherský důstojník akceptuje výsledek světové války a jako občan-civilista, Čech a vlastenec hodlá respektovat zákony nového československého státu.

Ve dvoře vídeňského arzenálu, dnes vojenského muzea, stály, vyprávěl mi ve vídeňském arzenálu průvodce, kapitán v. v., od třetího listopadu 1918 do října roku 1941 dvě stejná děla: číslo jedna, které plukovník Peták zachránil před Italy a z něhož si na frontě v Dolomitech nikdy nevystřelil, a číslo dvě, přesná kopie „jedničky“.

O dalších osudech těch děl, v první světové válce technických unikátů, jsem se na podzim roku 1975 od průvodce vojenským muzeem ve Vídni dozvěděl následující: od podzimu 1941, když Hitlerova vojska obléhala Sevastopol, převezli nacisté obě děla na Krym. A když děla před sevastopolskou pevností postavili do palebných pozic, tak pro ně neměli granáty, protože vlak se speciálními, v Plzni podle rakouských plánů z roku 1914 vyrobenými granáty ráže čtyřicet osm centimetrů vyhodili kdesi na Ukrajině sovětští partyzáni do povětří.

Nacisté dobyli Sevastopol i bez pomoci dvou rakouských, v plzeňské Škodovce vyrobených děl, z nichž si nikdo nikdy na frontách dvou světových válek nevystřelil…

A když na jaře 1944 museli nacisté kvapem Sevastopol opustit, nechali na západním okraji bývalé pevnosti, v roce 1944 však už jen ruiny, obě děla stát.

Od roku 1946, když Rusové zřídili v Sevastopolu vojenský hřbitov a památník obráncům pevnosti, tvrdil průvodce, v první světové válce rakousko-uherský jednoroční dobrovolník, později nadporučík, ve druhé světové válce kapitán wehrmachtu, a postavili vlevo a vpravo u vchodu na krchov obě děla s hlavněmi vztyčenými k nebi, vedle nich v bronzu vyvedeného rudoarmějce a ženu-hrdinku.

„Mistrovské dílo bémáckého dělostřelce, plukovníka rakousko-uherské armády Petáka a šikovných bémáckých zbrojařů,“ zvedl průvodce hlas, „zdobí teď vstupní bránu k hrobům třiceti tisíců sovětských vojáků padlých v bojích na Krymu!“

S románem o dědovi a dělu — mluvím o německé verzi — jsem měl od počátku velké potíže, i když jsem si myslel, že jsem shromáždil všechna potřebná fakta, na jejichž základě bych mohl rozvíjet a fabulovat svou verzi příběhů dědy Antonína a jeho děla. Už na třetí stránce rukopisu se ve mně proti té knize, kterou jsem hodlal napsat nejprve německy, cosi vzpříčilo, cosi se mi znelíbilo. Měsíc jsem s těmito pocity zápasil — a podlehl jsem jim a Dědu a dělo jsem uložil do spodní přihrádky psacího stolu.

Vrátil jsem se k němu až po třech letech v roce 1979.

Časový odstup knize — myslím si — jen prospěl.

Pro první německé vydání románu Der Großvater und die Kanone, prvního románu, který jsem napsal německy, jsem na konci knihy drobným písmem napsal upozornění, že příběh dědy a děla vyjde česky v exilovém nakladatelství Sixty-Eight Publishers v Torontu, tedy u Josefa Škvoreckého. Měl jsem s Josefem Škvoreckým české vydání Dědy a děla ujednáno, ale nedokázal jsem, což mě tehdy deprimovalo, vlastní německý text převyprávět do češtiny, která by mě uspokojila. Kdykoliv jsem začal Dědu a dělo psát česky, přesněji řečeno přepisovat a převypravovat do češtiny, tak jsem měl vždy pocit, že se ve mně cosi bouří a příčí. Třikrát jsem se o českou verzi dědova příběhu s dělem pokusil, a vždy mi v češtině vycházela jiná kniha, jazykově s odlišnými vazbami na popisované — byť i — románové skutečnosti. Původní německy napsané kapitoly a příhody se mi, připadalo mi, v češtině jako by sesypaly, zevšedněly — a nakonec mě překládání přestalo bavit.

A dnes, téměř třicet let po prvním vydání Dědy a děla, jsem příběh děla a dědy Antonína přepsal, tedy česky převyprávěl a doplnil novými, vyfabulovanými motivy, které se v původní německé verzi nevyskytují. Českou verzi mi původní německý text románu Der Großvater und die Kanone připomíná jen obsahem jednotlivých příhod. Mám tedy teď dva literární dědečky, jednoho německého a druhého českého, ale pořád jen jedno dělo, zázrak tehdejší vojenské techniky, vyrobený na začátku první světové války v plzeňské Škodovce „zlatými českými ručičkami“ pro — jak se tehdy říkalo — císaře pána a jeho rodinu…

I*

Jako každý den, přesně na minutu při východu slunce, stál děda, plukovník rakousko-uherské armády v. v., před svým včelínem; táhla zněj vůně medu, včelího vosku, střelného prachu atabáku. Mohl bych itvrdit, že zlesů nad Kuželkem padal na dědova nahrbená záda ana jeho holou hlavu závan chladu, dech smrti.

Za slunečného počasí kroužily nad dědovou holou hlavou včely. Tu atam jedna znich, zřejmě zlákaná potem vystupujícím dědovi vranním slunci na lysině, přistála na jeho hlavě. Děda vtakovém okamžiku znehybněl apohnul rty: „Estli mňa bodneš, pojdeš! Tak teho radši nech!“

Před včelínem pěstoval děda tabák. Před rozkvětem zaléval jemné rostlinky krátce po východu slunce vodou zředěnou močůvkou, když odkvetly, tak vlastní močí, přičemž nahlas klel, že „hrnec čaja zbřezového listí, kerý sem vnoci vychlastal, je mi prd platný, když ipo něm chčiju krev“.

Když byla obloha nad horním koncem obce Hošťálková uVsetína zatažena, když pršelo nebo sněžilo, vyčetl si děda přesnou minutu východu slunce zkalendáře Milotického hospodáře, jediného časopisu, který odebíral ačetl, protože ostatní tiskoviny — odplivl si — „haňba pluť, enem lžú!“ Za špatného počasí na konci noci však měl děda, pedant pokud jde omíry ahlavně opřesný čas, problémy shodinami. Na jeho nepřesné, hlučné pendlovky, prý švarcvaldky, nebylo spolehnutí, protože se často za čtyřiadvacet hodin zpozdily nebo předešly iodeset minut. Anež si je děda podle rádiového signálu zrozhlasové stanice Moravská Ostrava mohl srovnat, tak si přesnou dobu východu slunce sice zkalendáře vMilotickém hospodáři přečetl, ale při zatažené obloze, za deště nebo za sněžení nedokázal před včelínem na minutu přesně určit východ slunce, což jej na celý nadcházející den rozladilo, takže sním nebyla řeč, akdyž, tak jen otom, jak mu na podzim roku 1922 ve vsetínském Besedním domě nešla karta ajak jedné krátké letní noci vhazardní hře „moje teta, tvoje teta“ prohrál les, louky apole, ale že přemohl hráčskou vášeň anevsadil do poslední, již za svítání zahájené hry isvůj bílý dům, zahradu, včelín azáhon tabáku. Do této noci byl děda majetným člověkem, neodkázaným na malou rentu, kterou od československého státu pobíral, ale nevěděl vlastně za co. Po ztrátě majetku se děda věnoval včelám, rozšířil chov asi na padesát úlů, prodával med apřivydělával si pomocí optických přístrojů, které přivezl zvojny domů aupravil pro civilní potřeby, coby soudem uznaný zeměměřič.

Babička, odpověděl mi děda, když jsem se na ni nesčetněkrát ptal, nežije. Otom, kdy zemřela, kde aproč, děda nechtěl mluvit, místo odpovědi jen pokrčil rameny apovzdechl: „Ja, ogare, takový je život. Člověk mosí umět zapomínat.“

Až vroce 1957, to mi bylo už dvacet sedm, jsem se dozvěděl, že babička žije, od roku 1915 provdaná za majora Caetaniho de Sermonte vtoskánském městečku Castagneto Carducci, Piazza Erbe číslo pět. Na podzim roku 1957 nám, tedy mému otci Bohumilovi, napsala babička dopis. Když si otec Bohumil dopis přečetl, zbledl, odložil list na stůl, přikryl ho pravou dlaní ařekl: „Otom dopise se děda nesmí nic dozvědět, to by byla jeho smrt.“

Děda žil, přežil první republiku, protektorát, pro něj vždy jen protentokrát, takzvaný Vítězný únor roku 1948 iprvní desítiletí násilného pochodu ksocialismu, vstříc komunismu. Všechny události vnímal však jen jako ozvěny čehosi, co už dávno zapadlo za obzor jeho paměti azájmů. Jen když se rozpovídal osvém dělu aovojně vAlpách akdyž se vden narozenin císaře pána, Františka Josefa I., každého osmnáctého srpna oblékl do moly prožrané uniformy rakousko-uherského plukovníka, ověnčil se všemi řády, tak jako by ožil arozpovídal se odávno zašlých časech, jen babičku znich vynechal. Když jsem se onarozeninách císaře pána hovorného dědy zeptal na babičku, naježil se aodpověděl mi drsným hlasem: „Dne patnáctého května devatenáct set patnáct pro mě zemřela. Abasta!“

Na ručně kolorovanou fotku, kterou babička přiložila kdopisu, nezapomenu: stará dáma, pořád ještě fešná azřejmě spevným, napolo odhaleným poprsím, se na mě usmívá avedle ní stojí, jako by ztuhl, elegantní fousáč vmedailemi ařády ověnčené uniformě majora italského alpinisty, vlasy stříbrné, knír aobočí obarvené načerno. Nad babiččiným levým ramenem kvetl kaktus avpozadí oleandr.

Od podzimu roku 1957 jsem stál, pokud jde obabičku, před záhadou: prý vroce 1915 zemřelá babička povstala ve vysokém věku zříše domnělých mrtvých knovému životu, usmívala se na mě zručně vybarvené fotky apřipadalo mi, že je soficírem, selegánem tvářícím se zarputile, docela spokojená ašťastná, očemž mě přesvědčovala její levá paže, objímající poněkud tučný pas majora italských bersaglierů.1

Počkal jsem rok na další, sto dvacáté osmé výročí narození císaře pána Františka Josefa I. aodvážil jsem se do uniformy plukovníka rakousko-uherské armády navlečeného dědy ve chvíli, kdy se rozpovídal ozašlých časech, zeptat: „Když babička vkvětnu devatenáct set patnáct zemřela, jak je možné, že žije, zřejmě šťastně provdaná za italského oficíra?“

Děda třikrát přeslechl moji otázku, ateprve když jsem mu ji zakřičel do pravého ucha, na obě uši byl děda příležitostně, zvláště když se mu to hodilo, nedoslýchavý, tak se nadurdil aodpověděl, že byla špionkou azrádkyní, akdyby se sama nesprovodila ve Vltavě ze světa, že by ji, nevěrnici, vlastnoručně zastřelil.

Do roku 1957 jsem se tedy musel spokojit sfaktem, že nemám ani jednu babičku, protože rodiče mé maminky Marie přišli oživot vroce 1928, když pod vrcholem Marmolady vDolomitech spadli do ledovcové propasti. Proč zvesnice Alby lezli na popukaný ledovec pod vrcholem Marmolady, mi není známo. Maminka Marie mi otragické azbytečné smrti svých rodičů řekla jen to, že dostala vyrozumění italského Červeného kříže aobce Alby otom, že její rodiče jsou od šestadvacátého července, kdy brzy zrána vyrazili na ledovcovou túru, nezvěstní aže je skupina alpinistů před polednem zahlédla pod posledním skalním výběžkem Marmolady, necelé dva kilometry nad dolním koncem ledovce. Kromě toho maminka obdržela ipřípis komandatury horské záchranné služby zCortiny d’Ampezzo srozpisem výdajů za vyzvednutí dvou mrtvol zledovcové propasti. Šéf italské horské záchranné služby mamince sdělil, že vyhledání avyzvednutí dvou mrtvol zledovcové propasti by stálo, odhadem abez případných komplikací, přepočteno na dolary, deset tisíc, splatných na konto záchranné horské služby uCassa di Risparmio di Bolzano, ato před výstupem deseti mužů na ledovec. Dále komandatura záchranné služby vCortině d’Ampezzo upozorňuje na dvě možná rizika, se kterými se při podobných akcích musí počítat: za prvé, že izkušení záchranáři mrtvoly vledovcové škvíře mnohdy nenajdou, aza druhé, že ikdyž dva na kost zmrzlé apovětšinou pádem do ledové propasti znetvořené nešťastníky najdou, tak nemohou mamince zaručit, že našli její rodiče, protože vletní sezoně, tedy od července do počátku září, leze na ledovec ahyne pádem doledových propastí nespočet nezkušených turistů. „Proto,“cituji zpřípisu Maria Roccatoniho, šéfa záchranné horské služby vokrsku Cortina d’Ampezzo ze dne 24. srpna1928, „musíme trvat na placení předem, přičemž nemůžeme, jak jsem Vás už upozornil, zaručit úspěchakce.“

Maminka si prý po přečtení přípisu zItálie zazoufala, protože deset tisíc dolarů, tehdy jmění, neměla, aodpověděla do Cortiny d’Ampezzo, že je jí moc líto atrhá jí to srdce, když panu Roccatonimu musí sdělit, že na vyzvednutí mrtvých těl svých rodičů zledovcové propasti netrvá.

Když jsem čtyřicet sedm let po smrti babičky Olgy adědečka Josefa odbočil zpoutní cesty do Říma avydal jsem se zvesnice Alba nahoru na ledovec pod Marmoladou, tedy stejnou cestou jako rodiče mé maminky, zapadl jsem nad hranicí lesa do hustých mračen, pršelo jako zkonve, ale měl jsem štěstí anašel suchý kout vchatě, spíš přístřešku horské služby. Tam jsem se na velkých informačních plakátech sbarevnými fotkami dočetl, že ledovec pod Marmoladou se rychlostí čtyřiceti metrů za rok sune dolů akončí dvě stě metrů nad chatou, kde každý rok zjara apotom až do příchodu zimy vydá zledového objetí někdy izachovalé mrtvoly rakousko-uherských iitalských horských myslivců, kteří vprvní světové válce zahynuli ve svých „šteluncích“ nebo vurputných masakrech na bodáky nahoře až ve výšce tří tisíc metrů. Příští den, počasí mi přálo, jsem se znovu vydal nahoru na úpatí ledovce. Vypočítal jsem si, že jestliže se ledovec posune za rok očtyřicet metrů do údolí, tak od roku 1928 urazil vzdálenost asi tisíc devět set metrů, cožznamená, že spadl-li dědeček sbabičkou včervenci dvacet osm do ledovcové propasti pod poslední stěnou vrcholu Marmolady, tak jsem dorazil pod ledovec právě vdobě, kdy by modrý ledovec měl nebo mohl mé tragicky zahynulé předky po čtyřiceti sedmi letech uvolnit ztisíciletého ledunebo vyplavit vprudkém proudu nespočetných dravých, kalných potoků, které zledovce prorazily na světlo Boží.

Celý den jsem obcházel úpatí ledovce anašel jen jedno napolo shnilé baganče, pomačkanou rakouskou feldflašku akus stehenní kosti, což povzbudilo mou fantazii, apřipustil jsem možnost, že dědeček ibabička zmaminčiny strany si na ledovci odchod ze života zinscenovali, že žili ipoté, kdy ve své vlasti byli okresním soudem ve Frýdku-Místku někdy počátkem roku 1930 prohlášeni za mrtvé snásledkem, že dědečkovi věřitelé, jimž po krachu své sodovkárny ve Slezské Ostravě na jaře roku 1927 dlužil něco kolem půl milionu československých korun, což bylo tehdy velké jmění, dostali po soudní dražbě vyplaceno jen asi desetinu částky, kterou jim děda Josef zaživa „visel“.

Oženě dědečka Antonína, Marii-Anně Petákové, rozené Finkelsteinové, jsem do roku 1957 věděl jen to, že byla krásná apovoláním operní zpěvačkou. Jelikož jsem do té doby žádné podrobnosti ojejím skonu akonci nevěděl, vyfantazíroval jsem si její odchod ze života, ato hned ve třech verzích:

Babička, mladá akrásná, stojí vkostýmu Tosky na jevišti avidí, jak vdruhém dějství policajti zatýkají aodvádějí jejího milého, malíře Cavarodossiho, do šatlavy, jelikož odmítl prozradit skrýš svého zvězení uprchlého přítele Caesara Angolettiho. Tosca, tedy babička, zalamuje nad svou blond parukou ruce, nabírá dech kvysokému C, naráz však zbledne apadá, zasažena mrtvicí, na prkna jeviště.

Druhá verze jejího odchodu ze života se mi však zamlouvala lépe: babička hyne na operním jevišti stejným způsobem, jako tam vprvním dějství Wagnerovy opery Tannhäuser zahynula Venuše, tedy spoře do průhledného závoje navlečená slečna Jiřina Mrázková. Režie si totiž vymyslela, že spustí slečnu Mrázkovou coby Venuši do jejího panství, jeskyně ve Venušině hoře, na laně. Vjeskyni se vokamžiku, kdy se slečna Mrázková vprůhledné róbě Venuše počala vznášet nad tím doupětem germánských neřestí, rozpoutaly orgie: skoro nahé ženy se všeru válely po téměř nahých svalnatcích, mezi nimi byl iTannhäuser, zrůžových skal vystupovala na jeviště růžová mlha. Avokamžiku, kdy se slečna Mrázková coby Venuše vznášela asi tři metry nad Tannhäuserovou hlavou aon, trápen výčitkami svědomí aobtížen hříšným smilstvem, sáhl do strun apočal opěvovat Venušinu krásu, ale zároveň ji prosit, aby ho propustila do světského života, se lano, na němž slečna Mrázková čili Venuše visela, utrhlo askoro nahá krasotinka padla dolů Tannhäuserovi knohám, narazila hlavou na prkna jeviště, levou patou udeřila svého milovaného pěvce do obličeje tak prudce, že mu asi vyrazila přední zuby, asama si zlomila vaz.

Na představení Tannhäusera jsem se coby čtrnáctiletý klacek vplížil zjara třetího roku Protektorátu Čechy aMorava na nedělní odpolední představení. OWagnerově opeře aojejím dějství jsem tehdy neměl ani pojem, jen jsem od kamarádů slyšel, že se tam vprvním dějství válejí na jevišti nahé ženské, což mě velmi lákalo. Akdyž se slečna Mrázková čili Venuše zřítila zvýšky tří metrů hlavou dolů na prkna jeviště avyrazila přitom Tannhäuserovi levou patou přední zuby, takže krvácel zúst, tak jsem si myslel, že Venuše si musí už vprvním dějství zlomit vaz avyrazit Tannhäuserovi přední zuby — mám dojem, že vyplivl dva. Ta scéna se mi tak líbila, že jsem začal tleskat… Dáma vlevo mě svým ostrým loktem šťouchla do žeber apán vpravo mi vlepil pohlavek azařval do ticha, vněmž se zorchestru ozval falešný tón klarinetu: „Krucinálfagot, když se, klacku nevychovanej, neumíš chovat, tak nelez na operu do Národního!“

Kdyby mi děda včas sdělil, jak babička, byť ijen zdánlivě, zemřela, tak bych si, když jsem se dozvěděl, že žije, nemusel vymýšlet další obraz jejího konce: představoval jsem si babičku jako pražskou Annu Kareninovou, ale moudřejší než Tolstého literární Ruska. Babička, česká obdoba Anny Kareninové, se vmé fantazii nevrhá na pražském hlavním nádraží pod kola vlaku, což české, byť itrpce svými milenci zklamané dívky ani paničky nedělají, ale vdoprovodu nového romanticky naladěného italského elegána amilence vcylindru avšedé peleríně vstupuje do vagonu první třídy rychlíku Praha — Vídeň — Benátky aodjíždí ze zasněženého města vstříc velkým dobrodružstvím vkrajině slunce, vína, zpěvu alásky.

Babiččino zmrtvýchvstání mě sice šokovalo, ale zároveň jsem byl rád, že jednu babičku, byť ise zpožděním, mám. Dědova odpověď na mou počtvrté kladenou otázku však poničila dosud úrodnou půdu mé fantazie, sjejíž pomocí jsem si vymyslel tři varianty jejího odchodu ze života.

Po roce 1957 mě znepokojovalo několik tajemství, která by mi mohla být lhostejná, kdyby se netýkala mé oživlé babičky. Naléhavé otázky, které mě tehdy znepokojovaly, zněly: od podzimu roku 1957 jsem věděl, že babička žije, podruhé provdaná, tedy vbigamii, vItálii, děda však trval na tom, že se vkvětnu 1915 sama připravila oživot, aže kdyby neskončila ve Vltavě, tak by ji, nevěrnici azrádkyni, snejvětší pravděpodobností zastřelil, atím pádem by smyl hanbu, kterou ho, důstojníka rakousko-uherské armády, pošpinila. Nedokázal jsem zdědových kusých informací avývodů odhadnout, zdali obabiččině bigamii, tedy že žije vItálii smajorem ahrabětem Caetanim de Sermonte, do roku 1915 vPraze jejím impresáriem, zároveň išpionem, nic nevěděl, nebo ojejí nevěře, zradě aútěku věděl, ale nemohl anechtěl si až do konce života přiznat, že ji, vjeho očích zlotřilou manželku, miloval. Otázku, na kterou mi děda nikdy neopověděl, lze stručně formulovat takto: proč musela babička zemřít, když nezemřela? Na tuto otázku se musím spokojit sněkolika neuspokojivými odpověďmi. Jak jsem řekl: děda mi na ni už neodpoví. Ač žil nezdravě, každý den ráno do sebe, jak říkával, „vrazil na vstávání“ dvě štamprle slivovice, odpoledne „na povzbuzení“ tři, vykouřil denně pět fajek vlastnoručně za včelínem vypěstovaného anařezaného tabáku adožil se devadesáti sedmi let. Kdyby ho na Vsetíně neporazil namol ožralý automobilista, tak by žil asi dodnes.

Snad jsem se už před více než půlstoletím měl smířit stím, že tajemství babičky Marie-Anny zůstane pro mě navždy potopeno vkalném proudu času aže bych si měl shlubokým povzdechem připomenout, že ijejí cesta životem byla všelijak, snad dokonce ne vždy po její vůli, pokřivená, na osudových křižovatkách vybavená falešnými ukazateli směrů avzdáleností, takže není divu, že babička coby dvacetiosmiletá krasavice, provdaná za vojenského inženýra, muže bez sklonů kromantickému rozvášnění, žena chtivá urvat ze života vše, co urvat mohla, skončila vnáručí italského špiona, krasavce sohnivým pohledem ašlechtickým titulem, hraběte Caetaniho de Sermonte, který přišel do Prahy vybaven pověstí slavného impresária, leč súkolem, uloženým hraběti de Sermonte generálním štábem italských vojsk vŘímě, zmocnit se vPraze pomocí babičky-pěvkyně dědových tajných plánů na konstrukci tehdy nejmodernějšího děla. Takový nebo podobný pohled na babičku jsem však nemohl ani před padesáti lety akceptovat ato proto, že jsem byl už od útlého mládí zatížen představou, že české babičky, ikdyž jsem žádnou neměl, jsou výkvětem všech ctností alaskavosti. Asnad právě proto, že jsem žádnou babičku neměl aže moji rodiče se zřejmě shodli, že se bez babičky neobejdu, takže mi ji, vznešenou adobrotivou, počali od chvíle, kdy jsem se poprvé postavil na nohy azažvatlal první slova, předčítat zliteratury, hlavně však zdíla paní Boženy Němcové. Tímto mi už vmládí, když jsem šel do rozumu nesnesitelným způsobem, rodiče vtloukli do hlavy obraz skoro andělsky moudré, všemi vznešenými vlastnostmi vybavené staré báby. Nedivím se tedy, že když jsem cestou do školky apozději do obecné školy potkal na ulici starší ženu, tak jsem si před ní odplivl azamumlal pro sebe rčení, kterým se, jak mě poučil děda apřečetl mi vMilotickém hospodáři, zažehnávaly uřknuté nebo nadmuté krávy: Kuš kuš, propadni sa, čarodějnico, do pekla, hušhuš,už! Akdyž jsem si jednou odplivl před sousedovic babičkou, pobožnou kartářkou, uštědřil mi otec Bohumil pohlavek, zvedl oči knebi ařekl, co to ztebe roste!, maminka Marie mi uložila tři dny hausarest, ale dědeček se na mě mile usmál, podstrčil mi tabulku čekulády ařekl: „Šak to ta baba-čarodějnica přežila! Apamatuj, že ta baba věří vBoha enem proto, že sa ho bojí!“

Tak ať se nikdo nediví, že jsem byl už vmládí rád aspokojen, že nemám živou babičku aže si ji mohu — aniž bych se podřídil kompromisu mezi žijící babičkou aidealizovaným, literaturou až za hranice pravděpodobnosti povzneseným obrazem babičky — vytvářet, měnit, vymýšlet avyfabulovat podle potřeby ve svých představách apomocí své vlastní fantazie. Na počátku puberty jsem byl rád, že jsem unikl dozoru, péči acharakter změkčujícímu výchovnému vlivu české babičky. Došlo mi, že česká literatura devatenáctého azvelké části také dvacátého století popisuje avynáší babičky jako skoro svatou, neomylnou, absolutní morálku kázající instituci. Kdo by se ještě dnes odvážil třeba jen slovem kriticky zavadit oBoženu Němcovou ajejí babičku, sklidil by ze všech stran, zkonzervativní, zmarxisticko-leninské izliberální strany, jakož izřad intelektuálů, pokřik nevole azloby. Nikdo se ještě neopovážil popsat vliterárním díle aspoň jednu babičku jako všemi mastmi mazanou intrikánku, schopnou bez zábran rozbít, nebo dokonce terorizovat rodinu, jako bábu vychovávající vnuky pro životní role jako úhoř hladkých oportunistů, jako starou ženskou posedlou vědomím, že ví všechno lépe, atudíž má právo žvanit mladégeneraci do života, dávat jí rady, oněž nestojí, avmasce pokrytce ženského rodu předstírat všeobsahující lásku.

Ó, české báby, babičky astařenky, co jste znás vychovaly!

Odmalička jste nás zahalovaly do bavlnky, jen aby nás neofoukl ani závan drsného větru, jenž nám do obličejů fouká život. Každou podlost, kterou jsme vútlém věku ivdospívání apotom vživotě spáchali, jste nám, svým vnukům, odpouštěly, protože my, vaše potomstvo avaše krev, jsme pro vás byli vždy vprávu avždy děti ze všech dětí ty nejchytřejší anejhezčí aty ostatní jen zlomyslní frackové, nevychovaní podláci. Už vkočárku jste nám líčily svět, jeho bídu islávu ze své vyšinuté perspektivy avtloukaly nám do hlaviček své velké pravdy, na nichž mnozí znás, když se vpozdějším životě pokoušeli podle nich žít, žalostně ztroskotali.

Šok, který mě roce 1957 zasáhl vokamžiku, kdy jsem zjistil, že mám zmrtvých kživotu probuzenou babičku, mě tvrdě zasáhl: nevěděl jsem, co si sživou, četnými tajemstvími azáhadami opředenou babičkou, žijící zřejmě spokojeně, možná dokonce šťastně vdivokém svazku se švihákem, hrabětem Caetanim de Sermonte, mám nebo mohu počít. Vše, co jsem si ve své fantazii obabičce Marii-Anně vyfabuloval, vduchu vykreslil, avše, co mi dvacet sedm let uspokojivě nahrazovalo živou babičku, naráz, po střetu srealitou zbledlo, rozpadlo se na hromádku střepů. Skutečnost zase jednou přetrumfla fantazii. Pamatuji si, že se děda, když jsem se mu se svými svízelemi soživlou babičkou svěřil, zamyslel, zašel za včelínem za keř hlohu aběhem močení pronesl následující úvahu, která mi utkvěla navždy vpaměti: „Nevyzpytatelné jsou cesty životních dějů. Krucinál, zase močím krev, ato jsem vnoci vypil hrnec odvaru zbřezového listí! Existují tajemství, řekl bych až hrůzně jednoduchá, avšak nevysvětlitelná. Zamysli se třeba nad slovem věčnost. Co je to? Kdy začala, kdy skončí? Nikdo neví. Anebo nekonečný vesmír… Tvoje babička byla pobožná, denně se modlila ke svému židovskému Jahvemu, pro jistotu i ke katolickému aevangelickému Pánu Bohu. Mám však podezření, že babička byla pobožná ze strachu, věděla, že zhřeší, že mě, oficíra zahleděného jen do své práce na děle, mužského bez romantického rozletu, dříve nebo později zradí aopustí. Tak si už předem svou pobožností hodlala zasichrovat odpuštění. Akdyby ses mě zeptal, jestli jí Pán Bůh odpustil, tak bych ti odpověděl, že ne. Před Pánem Bohem bych jí musel odpustit já, ato nedokážu! Anechci!“

Dva roky jsem hledal babiččiny stopy, cosi konkrétního zjejího života před domnělou smrtí ve Vltavě pod Karlovým mostem. Výsledky mého pátrání byly skromné: varchivu Národního divadla jsem se dočetl, že Marie-Anna Petáková byla do 18. května 1915 na výplatní listině shora uvedené operní scény aže 19. května 1915 ji vúčtárně ze stavu zaměstnanců vyškrtli. VPrager Tagblattu2 vsobotu dne 20. května 1915 jsem se vkrátké noticce dočetl: „Ve čtvrtek dne 18. května tohoto roku byla zVltavy nad Karlovým mostem vylovena mrtvola mladé ženy, kterou major Anton Peták identifikoval jako svou tři dny pohřešovanou manželku, zpěvačku Marii-Annu Petákovou.“

Odva dny později, vpondělí dne 21. května 1915, otiskl Prager Tagblatt nenápadné úmrtní oznámení, vněmž velitelství pražské posádky rakousko-uherské armády oznámilo, že dne 19. května 1915 zahynul při výkonu služby major Anton Peták.

Když jsem svému otci Bohumilovi opisy zpráv zPrager Tagblattu přečetl, zamyslel se aprohlásil, že některé záležitosti audálosti jsou tak tajemně temné, že je lépe je ztemnot, kde jsou vhlubokém spánku uloženy, nebudit anevytahovat na světlo Boží. Otec Bohumil si povzdechl adodal: „Zapomeň ty zprávy zTagblattu! Aneptej se na ně dědy. Buď ti je sám vysvětlí, nebo si je vezme do hrobu.“

Oněkolik let později stál děda několik minut před východem slunce uvčelína; jako vždy zněj táhla vůně medu, včelího vosku, střelného prachu atabáku. Tři kroky za jeho zády jsem se postavil do pozoru ahlásil, že snídaně je na stole aže maminka prosí… Děda zavelel: „Pohov!“ aprohlásil, že snídaně snad tři až pět minut počká. Otočil jsem se na podpatku avtom okamžiku děda zavelel: „Počkej!“ asvycházejícím sluncem na levém rameni řekl: „Až umřu, tak budeš první, kdo vstoupí do mého pokoje. Pod levou nohou psacího stolu najdeš klíč kpravé přihrádce avní můj deník. Až si ho přečteš, tak se ti ledacos zmé minulosti rozjasní. Jestli ti to rozjasnění kněčemu bude, otom sice pochybuji, ale přeji si, aby sis mé zápisky přečetl.“

„Nikdo jiný, len ty možeš můj deník číst! Anikomu, ani tatovi ani mamě, ani muk. Rozumíš?“

Na dědově čele usedla včela. Děda trpělivě čekal, až ho bodne, dal jí čas, aby vklidu před smrtí vystříkla do jeho pokožky jed. Akdyž se tak stalo, děda se usmál ařekl: „No tak vidíš, co máš zteho! Včil pojdeš!“

Včelka rozpřáhla křidýlka, nadzvedla se, vyrvala si ze zadečku malé žluté střívko abez jediného zamávnutí průhlednými křídly spadla na list dědova rozkvetlého tabáku.

Ten den pozdě odpoledne přivezla sanitka ofačovaného azasádrovaného dědu ze vsetínské nemocnice domů, doktor krčil rameny aopakoval: „Tak nevím, nevím, co jsme mohli, to jsme vnemocnici udělali, ale vnemocnici nemáme pro něho plac, to víte, socialistické zdravotnictví dává přednost pracující třídě!, aostatní je vrukou Božích. Ten ožralý řidič ho porazil azřídil až hrůza. Čtyři komplikované zlomeniny… nevím, nevím, vjeho věku… Jak jsem řekl, nevím, nevím. Potřebuje klid.“

Položili jsme dědu do postele, otočil se na levý bok ařekl: „Šak sa zteho vylížu! Avčil sa mi chce spať.“

Když jsem večer nahlédl do dědova pokoje, ležel na odestlané posteli přikryt uniformou rakousko-uherského plukovníka, mrtvé oči doširoka rozevřené, atvářil se přísně. Jak se vté sádře dobelhal do skříně, kde svou parádní uniformu vpapírovém pytli avnaftalínu uchovával, jsem si nedokázal vysvětlit. Odtáhl jsem dědův psací stůl, našel jsem pod levou nohou plochý klíč kpravé přihrádce, otevřel ji aopravdu, ležel tam dědův vkůži vázaný deník.

Celou noc, když robky zokolí přicházely, aby se nad dědou, jak se sluší apatří, vybrečely avynaříkaly, aotec Bohumil se smaminkou Marií skoro pohádali, jestli mají dědu pochovat katolicky nebo jen tak, jestli vjeho parádní uniformě nebo vcivilu, četl jsem ve svém pokoji dědův deník. Za svítání mi bylo jasné, že zrada babičky Marie-Anny aosudová role, kterou vjeho životě sehrálo na tehdejší dobu zázračné dělo, dědu navždy poznamenaly. Důvody, proč bych měl ověrohodnosti dědových deníkových zápisů aojeho příbězích pochybovat, bych jen těžce hledal. Mohu proto konstatovat: smutný asoučasně iironií akomičností poznamenaný příběh, pro mou generaci navíc okořeněný dávkou císařsko-habsburské nostalgie, se mezi důstojníkem dělostřelectva, babičkou Marií-Annou, italským impresáriem, vedlejším povoláním špionem Caetanim de Sermonte, atehdy nejmodernějším dělem odehrál vdobě od konce dubna 1907 do listopadu 1918.

Děda, veterán prohrané války anevydařeného života coby rakousko-uherský oficír, vdeníku jistě nelhal, alhal-li, vymýšlel-li si, tak vmíře snesitelné, ato tím způsobem, že se vlíčení událostí apříhod, kterým by se rád vyhnul aza něž se jistě styděl, nerozvážně vydal do oblastí lyriky asvé texty se snažil přikrášlit romanticky znějícími frázemi, což učlověka jeho střízlivě pedantského založení, navíc duchem ijazykem inženýra adělostřelce, jak jsem už řekl, absolventa Vojenské akademie ve Vídeňském Novém Městě, člověka do konce života oddaného svému vojensko-technickému řemeslu, vyznělo ivjeho deníku mnohdy tak trapně nebo nabubřele, že zjeho nevydařených, rádoby poetických výlevů nehodlám citovat.

Od podzimu roku 1918, po zhroucení rakousko-uherské monarchie, se plukovník v. v. Anton Peták stáhl do pozadí. Na čtyři roky, řekl mi otec Bohumil, se zavřel ve svém pokoji, chátral, holil se prý jen jednou týdně ačisté prádlo mu museli skoro násilím vnucovat, meditoval, fyzicky se udržoval— jak se dnes říká— fit; každé ráno aodpoledne, vzimě ivlétě, při otevřeném okně hodinu cvičil. Ven vycházel jen jednou denně za východu slunce ke svému včelínu akzáhonu tabáku, četl, řekl mi otec Bohumil, pouze Milotického hospodáře, protože novinami, tou „tištěnou všivárnou“, jak jsem již řekl, opovrhoval. Dne třetího listopadu roku 1922, vyprávěl mi otec Bohumil, vyšel děda zrána ke snídani ze svého pokoje aprohlásil, že přesně čtyři roky poté, co protokolárně předal ve vídeňském arzenálu své dělo, propustil své mužstvo se ctí do civilu azbavil je přísahy, že ve výročí dne, kdy pro něj skončila válka, je čas vrátit se do života, ikdyž „enem civilního“. Zvečera se děda oholil a— jak říkal — vymódil, tedy oblékl do svého černého, předválečného obleku ado redingotu, nasadil si buřinku azapřáhl svého koně Karla do bryčky avyrazil do vsetínské restaurace vBesedním domě, kde se vzadní místnosti scházela místní honorace khazardním hrám ovelké peníze. Když se kolem čtvrté hodiny ráno vrátil domů, tak prý prohlásil, že je vlastně chudý jako kostelní myš, protože jeho lesy vyhrál řezník Franta Machálků, louky nad městem vsadil děda na jednu špatnou kartu, takže připadly panu lékárníkovi Jelenčákovi, apole, přes šedesát hektarů, vyhráli stejným dílem půl na půl katolický farář Jan Ducháček aevangelický pastor maďarského původu Imre Hász. Oba duchovní se pak pět let před soudem přeli oto, kterou polovinu dědových polností vyhráli, protože polovina pozemků nad Vsetínem, nad Nepřejovem, byla kamenitá, dobrá tak akorát pro zemáky aoves, ale ne pro rež. Na druhé polovině, na Dolním konci, se však dařilo řepě irži. Jak soud rozhodl, pře šla až do Brna, si děda ve svém deníku nezapsal. Podrobně však vylíčil, jak třetího listopadu 1922 před desátou večer vsadil aprohrál svou vilu na okraji města avelkou zahradu včetně včelína azáhonu, na němž pěstoval tabák, ale před půlnocí, cituji zdědova deníku, „sa karta obrátila proti zástupci okresního hejtmana, advokátovi Josefu Láskovi, takže musel můj úpis, který mu od deseti hodin zajišťoval vlastnictví mé vily azahrady včetně včelína azáhonu tabáku, vsadit proti mé silné kartě — aprohrál. Tak jsem vilu izahradu, včetně včelína avyhnojeného záhonu, na němž jsem pěstoval tabák, vyhrál zpátky auž jsem ji nevsadil. Udělal jsem dobře, protože mě štěstí opustilo anakonec jsem ztratil ilúky akus lesa vJasénce. Vyhrál je, protože mu po sobě padlo pět silných karet, František Surý, autodopravec, kterého po roce 1945 odsoudili vHradišti jako fašistu na pět let do kriminálu, protože se zapletl sgenerálem Gajdou, kterému prý ve dvacátých letech spolufinancoval jeho pokus ofašistický puč varmádě, cosi podobného jako ve dvaadvacátém roce Mussoliniho pochod na Řím. Surý ty moje bývalé lúky iles vJasénce přepsal na bratra Jana, ten je prodal československému státu, který na nich vybudoval zbrojovku. Jan tím pádem zbohatl, zbláznil sa, dal se jako jeho bratr kfašistům avjejich čele sa vtřicátých letech pokusil vBrně opuč, ajelikož sa ten puč nevydařil, utekl do Itálie, zItálie šel do Argentiny, kde na chovu dobytka, jejichž kože prodával iBaťovi, zbohatl podruhé azbláznil sa eště raz. Vroce 1968 sa vrátil do vlasti, aby tady dožil, ateď, skoro stoletý, proklíná vjakémsi socialistickém domově důchodců uKroměříža svůj osud.“

Odědových posledních letech života toho nemohu mnoho říci. Děda mě vychovával pomocí vojenského drilu, dokud mi nepovolil pohov, musel jsem před ním stát vpozoru. Nesnesl oslovení dlouhými větami, trval na větách oznamovacích, podmět, přísudek, pokud to bylo možné, bez přídavných jmen. Pro dědu jsem byl cosi jako nekňuba, protože jsem to na vojně nedotáhl výš než na svobodníka, což kvitoval úšklebkem arčením: „Tobě tak akorát nasrat na prsty anepustit ťa čtrnáct dní kvodě.“

„Kdybych ťa dostal do parády,“ pokračoval, „udělal bych ztebe člověka, možná ijednoročního dobrovolníka, kterému bych však vkasárnách svěřil jen sklad bagančat aložního prádla ana frontě vybudování latrín.“

Po tomto odhalení mě děda rok neoslovil.

Dědův deník leží přede mnou na stole.

Rok se nedělo nic.

Ještě toho večera odjeli pánové do Vídně.

Na podzim roku 1907 jsme se vzali.