Petra Dvořáková

Každý má svou lajnu

O florbalu, prvních láskách a ceně vítězství

Brno 2017

© Petra Dvořáková, 2017

Illustrations © Karel Osoha, 2017

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-097-4 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-098-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-099-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

1. už zase hádka

2. richard vyhrožuje

3. ve škole

4. váva je číslo

5. už jsou velcí

6. píská to stráník

7. dočasná krize

8. tvrdá hra

9. nečekané setkání

10. byla to pomsta?

11. velké změny

12. možná si nezahraju

13. fígle pro vávu

14. omluva nestačí

15. slohovka

16. raději opatrně

17. něco se děje

18. nebude to lehký

19. pozor na sráče

20. nechci ho potkat

21. mejdan

22. musíme to zachránit

23. rodiče jsou fajn

24. chybí eliška

25. váva se nedá

26. pár nejasností

27. jsou vaše

28. už musím

29. nedá se koupit

30. jaká je pravda?

31. konečně jasno

32. nápad

33. snad to klapne

34. velká výhra

35. každý má svou lajnu

36. všechno je jinak

Mým nejmilejším sportovcům

Marečkovi, Šimonkovi, Dominikovi a oběma Vítkům

1. už zase hádka

Adam zavřel oči. Tak ještě jednou. Jako by tam znovu byl. Věděl, že kouč vybere jeho. Patří k nejlepším v týmu. Když jde o všechno, jde na nájezd vždycky on. Lehce poťukává míček florbalkou. Pomalu. Nespěchej, šeptá si a pozoruje gólmana, který roztáhl paže tak, že zavalil skoro celou bránu. Buch-buch, buch-buch, ozývají se rytmické údery florbalových čepelí o mantinel. Bojový rytmus nabírá na rychlosti. Ještě pomalu, nenech se vyprovokovat. Adamovi se tají dech. Jde stále pomalu, už je na dva metry. Musíš pálit. Jinak budeš moc blízko, prolítne mu hlavou. Buch-buch, čepele florbalek teď hrají o mantinel zběsilý bojový tanec.

Teď, vykřikne něco v jeho hlavě. Máchne florbalkou a střelí. Možná na setinu sekundy mrkl. Dráhu míčku si totiž vůbec neumí vybavit. Až ten poslední okamžik. Míček prolítne gólmanovi nad pravým ramenem. Ten bezmocně máchne rukou a povyskočí jako šelma, ale na Adamovu střelu nemá. Je tam. Tělocvičnou se nese vítězný řev. Kluci přeskakují mantinel a běží nadšeně k Adamovi.

„Dělej!“ vyrušila ho z myšlenek na včerejší zápas Kateřina, která vztekle zabušila na dveře koupelny.

„No jo,“ odsekl otráveně a zvedl se z vany. Co ta může pochopit. To jejich pinkání do balonku, kterýmu říkají florbal. Prostě holky. Ne že by se někdy na jejich zápas nešel podívat. Ale popravdě — důvod byl jiný, než že by ho zajímala jejich hra. Bývá tam totiž Eliška.

„Tak budeš už?“ ozvaly se další rány na dveře. Adam raději rychle otevřel. Táta měl dnes špatnou náladu, už když přišel z práce. Naštvat ho ještě víc hádkou se ségrou nebo pozdním příchodem k večeři, to fakt nechtěl.

Rychle si natáhl bílé tričko a tmavé šortky a vydal se širokou chodbou ke schodišti. Už nahoře ale zaslechl rozčilené hlasy rodičů. Raději se zastavil, aby ho vrzání starých dřevěných schodů neprozradilo. Rodiče se dole v kuchyni evidentně hádali. Kolikátá hádka za poslední dobu to byla? Adam to raději ani nepočítal.

„Jasně jsem ti vysvětloval, že tenhle dům je pro mě důležitej. Na takovej projekt jsem čekal dvacet let,“ slyšel tátův podrážděný hlas. Úplně živě si představil jeho rozezlený výraz. Pokaždé když se rozčílí, těžké černé brýle mu popojedou na nose dopředu a jeho pohled pak vypadá opravdu hrozivě. Aspoň že v posledních letech místo plnovousu nosí jen krátké prošedivělé strniště. Jako dítěti se Adamovi zdálo, že vousy dělají otce přísnějším, než ve skutečnosti je.

„A já jsem ti jasně říkala, že nebudu rušit svoje plány kvůli tvým klientům,“ odsekla maminka. Adamovi ale bylo jasné, co si táta o maminčiných plánech myslí.

„Dovol, abych ti připomněl, žes do žádné práce chodit nemusela.“

„Přesně tak — ty sis prostě představoval, že budu celej život sedět doma na zadku a čekat, až si vzpomeneš, že máš rodinu. Jenže to ses přepočítal.“ Z maminčina hlasu byla slyšet nezvyklá bojovnost, která otce zjevně ještě víc popouzela.

„Tak promiň, že jsem se snažil, abyste se měli jako v bavlnce. Ať dělám, co dělám, nikdy nebudeš spokojená,“ odsekl táta.

„To jsem neřekla.“ Bylo cítit, že maminka přece jen ubrala. Adam podle zvuků ozývajících se z kuchyně odhadoval, že právě rovná špinavé nádobí do myčky. „Jen si myslím, že bys měl začít brát vážně, že taky chodím do práce. A ne mě dusit kvůli tomu, že chci dělat něco jiného než vaši hospodyni.“

Adam vytáhl z kapsy u šortek mobil. Ne, tohle dneska večer poslouchat nebude. Bleskurychle vyťukal zprávu Martinovi a ten stejnou rychlostí odpověděl: Za deset minut na hradbách v parku.

Adama na chvíli napadlo, že by se kuchyni rovnou vyhnul a zmizel ven, jenže to by pak byl oheň na střeše. Docela ho štvalo, že se pořád musí hlásit jako malej kluk, ale s tím nic nenadělal.

Naštěstí se na schodech objevila Kateřina. „Co je?“ zeptala se, když na ni prudce zagestikuloval, ať tak nedupe.

„Zase se hádají,“ zasyčel na ni.

Kateřina obrátila oči v sloup. „Už zase?“

Ještě chvíli svorně zůstali na schodech a sbírali síly. Aniž by to jeden nebo druhý vyslovil, oba dva se z konfliktu rodičů pokoušeli odhadnout, jak moc je situace mezi nimi vážná. Z jejich kuchyně se v posledních měsících stalo spíš bitevní pole, kde maminka s tátou vedou dost nepochopitelnou a z Adamova pohledu i nelogickou válku. Stejně jako teď.

„Jestli máš pocit, že tě dusím, tak to můžeme rovnou jít od sebe,“ zaslechl otce.

Adam měl pocit, že atmosféra dole je tak hustá, že by ji mohli krájet. V kuchyni najednou zavládlo ticho. Adama napadlo, že jeden nebo druhý z rodičů pravděpodobně dobíjí munici, aby znovu zaútočil. Přesto mu právě tento okamžik nabízel alespoň malou naději, že když vejdou do kuchyně hned teď, můžou se vyhnout přímé palbě.

„Jdeme,“ kývl na Kateřinu. Ta pokrčila rameny a vydala se za ním. Pomalu sešli dolů a opatrně nakoukli do pootevřených dveří. Maminka, která stála zády ke kuchyňské lince, si jich okamžitě všimla. Stále ještě měla na sobě sváteční halenku a šedivou sukni. Když přišla z práce, ani se nepřevlékla a hned se pustila do přípravy večeře. Jen tmavý uzel vlasů už jí trochu povolil.

„Vy jste tady?“ Bylo vidět, že se lekla. I otec se překvapeně otočil.

„Tak pojďte večeřet,“ zatvářil se, jako by se nic nestalo, a maminka postavila na stůl několik talířů. Kateřina se pustila do servírování. Adam si všiml, jak pečlivě se soustředí na nabírání grilované zeleniny, jen aby se nemusela podívat na rodiče.

„Dobrou chuť,“ přikývla maminka.

„Máš to výborný,“ pochválil ji otec, když se pustili do jídla. Adam nenápadně pozoroval jeho obličej. Zdálo se mu téměř nemožné, aby někdo tak plynule přešel z konfliktu do téměř veselého tónu.

Kateřina se tázavě podívala po Adamovi: Chápeš to?

Ten jen zavrtěl hlavou a mrkl na hodiny. Skoro sedm.

„Skočím ještě s Martinem na hřiště,“ obrátil se tázavě na maminku.

„Tak do devíti doma,“ utrousil táta, aniž by jakkoliv bral v potaz, že Adam mluvil na maminku.

Rád by podotkl, že mu je patnáct, ale nakonec raději mlčel. Těsně před odchodem se zahlédl v předsíni v zrcadle. To bílý triko mu k tmavejm vlasům fakt sedne, uvědomil si.

2. richard vyhrožuje

Adam za sebou rychle zabouchl těžké domovní dveře a vyšel na ulici. Na hradby na konci parku to bylo sotva dvě stě metrů a věděl, že nemusí spěchat. Martin se určitě jako vždycky opozdí. Bydlí na druhé straně ulice a vychází načas.

Adam si vychutnával poslední sluneční paprsky babího léta, které bývalo mezi starými kaštany a javory mimořádně krásné. Vyndal z kapsy müsli tyčinku a pustil se do žvýkání. Popravdě, müsli vůbec neměl rád, ale doktor mu při poslední kontrole jasně řekl, že jestli chce sportovat, musí zvýšit příjem energie. Maminka mu od té doby tyčinky přikládala několikrát týdně ke svačině. Adam si sáhl na druhou kapsu šortek, kterou napínal florbalák. Škoda že se florbal nedá hrát i venku, pomyslel si těsně předtím, než přeskočil kamennou zídku lemující park. Na konci cesty zahlédl známou postavu. Martinova klátivá chůze se nedala přehlédnout. Přes loňské prázdniny se vytáhl tak, že dokonce přerostl Adama. Na rozdíl od něj však svou výšku vnímal jako přítěž.

„Aspoň můžeš soupeře snáz utahat,“ vysvětloval mu už několikrát kouč, ale Adam měl pocit, že Martin svou výšku jako výhodu stejně využít nedovede. Kdyby on běhal jako Martin, připadal by si jako florbalovej bůh. Je pravda, že techniku s florbalkou má lepší, ale kdyby zlepšil běhání, neměl by konkurenci. Ani v Richardovi.

„Nandali jsme to Blackům, nandáme to i Sniperům,“ pustil se do úvah Martin, jakmile dosedl vedle Adama na hradby a rytmicky si přehazovali míček, který Adam vytáhl z kapsy.

„Richarda postavěj do hlavní sestavy, to je jasný,“ uvažoval nahlas Adam. Richard byl Adamův největší protivník, a zdaleka nejen ve florbalu. Už několikrát ho potkal na tréninku holek a potom ho zahlédl u šaten, jak si povídá s Eliškou. Adam se potom snažil vyzvědět od Kateřiny, o čem si ti dva asi povídali, ale jediná odpověď, které se mu dostalo, byla: Tak se jí zeptej sám.

„Záleží, kterej bude rozhodčí. Jestli Stráník, tak je to v pytli,“ pokračoval v úvahách Adam. Rozhodčího Stráníka už několikrát na zápasech potkali a pokaždé to skončilo konfliktem.

„Nechápu, jak mu může to hákování tolerovat,“ rozčiloval se Martin, kterému Richard na posledním zápase kvůli hákování dokonce zlomil florbalku.

Od sportovní haly, která stála hned za parkem a bůhví proč se jí tady ve městě říkalo Manhattan, se ozvaly klučičí hlasy, které přerušily jejich další úvahy.

„Už jdou,“ sykl Martin a zadíval se směrem k nízké prosklené budově, kde se pomalu začínaly rojit chlapecké postavy s holemi přes rameno. Chumel se potom vydal napříč parkem k hradbám. Adam věděl, že se zastaví pod lampou na opačné straně cesty, chvíli podiskutují a potom se jeden po druhém rozejdou.

Skupinka ale tentokrát vypadala mimořádně vesele. Adam s Martinem sem tam zaslechli rozjívený výkřik: „Nandáme jim to… Nemaj šanci…“ Po chvíli se z hloučku opravdu začínaly odpojovat jednotlivé postavy a trousily se různými směry ke svým domovům. Zbývající tři siluety se kupodivu vydaly přes park. Adam s Martinem si v příšeří nebyli jistí, kdo trojici tvoří. Teprve až se vynořila zpod stínu mohutné lípy, bylo jasné, že je mezi nimi i Richard.

„A ty jeho dvě gorily,“ sykl Martin, když poznal Tomáše a o dobré půl hlavy menšího Patrika. Jako vždy měli na sobě trička jakési heavymetalové skupiny, kterými podle Adama jasně potvrzovali, jací jsou to idioti, ale oni si v nich evidentně připadali náramně in.

„Trénujete na sobotu?“ utrousil jízlivě Richard, zatímco Adam znovu přehodil míček Martinovi, jako by kolemjdoucí ani nezaregistroval. Když ale Richard svou poznámku zopakoval, nenechal si to líbit.

„Dostaneš nářez,“ odfrkl a nehnul ani brvou. Richard nebyl o nic větší než on a Adam by si troufal říct, že nebude ani silnější. Ze skupinky okamžitě vykročil Patrik.

„Deš bránit páníčka? Sám na to nemá?“ pokračoval dál Adam, aniž by dal najevo sebemenší obavu.

„Dej si bacha!“ Richard nečekaně vypálil vpřed a chytil Adama prudce za tričko, až zapraskalo ve švech. Jeho oči sršely vztekem a jindy pečlivě uhlazená blonďatá kštice mu teď padala do tváře.

„Nechte toho,“ vyštěkl Martin, který se ten večer rozhodně nehodlal poprat. Dost na tom, že sotva začal školní rok, slízl kouli z matiky a rodiče to určitě nenechají bez povšimnutí. Přijít domů s rozbitým obličejem by teď vážně nechtěl.

„V sobotu tě dostanu. Půl roku si nezahraješ, frajere,“ otočil se Richard k odchodu, zatímco se Adam jen ledově díval někam skrz jeho tvář.

„Že nehraješ fér, to víme všichni. A Stráník ti kreje prdel. Díky tatíčkovi, že?“ neodpustil si Adam ještě jedovatou poznámku. Všichni věděli, že Richardův táta je hlavním sponzorem celého florbalového klubu ve městě.

Ale ani Richardovi se zjevně nechtělo do bitky. „Uvidíme, jakej hrdina budeš v sobotu. Jdeme,“ odplivl na betonový obrubník a společně s gorilami se vydal cestou přes hřiště.

Teprve až partička zmizela za rohem, pustil se Adam do zkoumání švů svého trička. Zdá se, že vydržely. Každopádně ale měl po náladě. Elišku a ostatní holky, které se občas potulovaly parkem, nezahlídl. Místo toho si ho vychutnal Richard.

„Jdu domů,“ rozhodl se nakonec otráveně. „Čus zejtra,“ plácl ještě Martina do dlaně a potom už se každý z nich vydal na svou stranu parku.

3. ve škole

Ještě druhý den ve škole se Adam nemohl soustředit na nic jiného než na Richardova včerejší slova. Byl by doopravdy schopný faulovat tak brutálně, že by ho tím vyřadil nejen z jednoho zápasu, ale dokonce na několik měsíců z celého florbalu? Cesta Sniperů do boje o krajský pohár by pak byla otevřená.

Soupeřící týmy Sniperů a Panterů patřily mezi nejlepší ve městě a oba dva se úspěšně blížily k postupu do finále. O tom, který tým bude nakonec bojovat o krajský pohár, rozhodnou sobotní zápasy čtyř soupeřů. S každým dnem, kdy se zápas blížil, narůstalo ve všech týmech napětí.

A teď to vypadalo, že Richardova parta rozhodně nehodlá hrát fér. Ale co, každej má svou lajnu, pomyslel si Adam. Richard je sice sráč, ale on se tím nesmí nechat rozhodit. Rychle zalistoval učebnicí němčiny, aby si učitelka nevšimla, že nemá ani tušení, o čem je právě řeč. Pokradmu přelétl třídu očima a jeho pohled se jako vždy zastavil u Elišky, která seděla o tři řady před ním. Dlouhé světlé vlasy jí sahaly téměř do pasu, i když je měla svázané do ohonu. Kateřina se svým krátkým sestřihem vypadala vedle ní skoro jako kluk.

Pořád ještě pochyboval, jestli to byla dobrá volba, že oba společně odešli v polovině základky na osmiletý gympl a on se zase musel vláčet se svou ségrou. O dvojčatech se říká, jak nerada se rozdělují, ale Adam Kateřinu občas vnímal spíš jako přítěž. Na druhou stranu byl rád, že se nemusel v devítce stresovat z přijímaček, a i kdyby chtěl po kvartě odejít na jinou střední školu, nebylo vlastně kam. Ve městě by mu zbývala jen strojní průmyslovka a obchodní akademie. Průmka byla vyloučená, matika ho nebavila a navíc tam letos nastoupil Richard. Adam si neuměl představit, že by se s ním dostal do jedné třídy. A že by se vydal technickým směrem, nepadalo v úvahu. Už od základky uvažoval o sportovní škole, a osmiletý sportovní gympl tak byl vlastně jednoznačnou volbou.

„Vitásek, kde zas lítáš,“ uslyšel rázný hlas němčinářky. Trhl sebou tak, že shodil učebnici z lavice. Učitelka na něj tázavě zírala přes posunuté brýle a evidentně čekala, že dostane nějakou smysluplnou odpověď. Když však Adam mlčel, vydala se ostrým krokem k němu. Na okamžik ho napadlo, že na svůj věk má fakt dobrou postavu a i ty dlouhé vlasy jí sluší.

„No paráda, tak to jsme na tom stejně,“ zašeptal Martin. Adamovi ale byla koule jedno. Je začátek roku, stihne to v klidu opravit. Na příští hodinu se našprtá a nechá se vytáhnout.