© Jan Němec, 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)
ISBN 978-80-275-0065-9 (PDF)
ISBN 978-80-275-0066-6 (ePUB)
ISBN 978-80-275-0067-3 (MobiPocket)

místo pro motto

indigově modrá
stužka

Tehdy když jsme spolu začínali žít, anebo jsme spolu už nějakou dobu žili, ale nic se ještě nezdálo tak jisté, zeptala ses mě několikrát, proč s tebou vlastně jsem. Seděla jsi v bílém křesle u knihovny, nad hlavou se ti v mírném průvanu pohupovaly barevné záložky vyčuhující z knih a ty ses zeptala: Proč se mnou vlastně jsi? Usmál jsem se a odmítl vypovídat, anebo jsem možná plácl nějakou hloupost, jako že kdo se moc ptá, moc se dozví. Ve skutečnosti se mě ta otázka trochu dotkla, zklamalo mě, že by sis snad opravdu mohla myslet, že by to vše mohlo mít nějaký konkrétní důvod, který bych mohl vytáhnout z Velké Kartotéky Důvodů, ukázat ti ho a opět ho tam zařadit, asi jako když člověk opatrně vrací kartu do balíčku tarotů. Proč vlastně jsme jeden s druhým? Snad jsi chtěla slyšet nějakou svou vlastnost, která ti připadala zvlášť žádoucí, ačkoli pro mě mohla být vcelku nepodstatná, anebo jsem měl zmínit pestrá potěšení, jaká mi přináší lesk tvého mládí a poháry tvého těla. Ale já mlčel a cítil, že s tebou skutečně nejsem z žádného určitého důvodu, ale že to snad má nějaký účel, že to tak má být a víc že k tomu není co říct.

Pokud se nyní přesto odhodlávám mluvit, je to z důvodů, které není tak snadné vysvětlit. Máme za to, že otázky srdce zůstávají bez odpovědí, ale možná se s nimi jen fatálně míjejí v čase. Díval jsem se, jak trochu nespokojeně sedíš v bílém křesle, pak jsem vzal knihu z knihovny a otevřel ji tam, kde stránky dělila indigově modrá stužka. Jistá nepřetržitost zoufalství nakonec vyvolá radost. A titíž muži, kteří v klášteře svatého Františka ve Fiesole žijí s rudými květy před sebou, mají ve své cele lebku, z níž se napájí jejich rozjímání… Co se mě týče, jestliže cítím, že v mém životě dochází k obratu, pak tomu tak je ne pro to, co jsem získal, ale pro to, oč jsem přišel. To jsem tehdy přečetl ze Zápisníků Alberta Camuse, ale slovy rozvlněný vzduch se jen přidal k mírnému průvanu a odvanul ven do zahrad, kde nasál zelenou vůni trávy. Bylo jasné, že jsme dostali odpověď na nějakou jinou otázku, než byla ta, kterou jsi položila. Teď už vím, že to byla odpověď na otázku, již jsem za několik let znovu a znovu kladl já tobě: Proč ode mě odcházíš? Ale ty jsi mlčela. Cítila jsi, že to není z žádného určitého důvodu, ale že to snad má nějaký účel, že to tak má být a víc že k tomu není co říct?

A to je vlastně vše. Říkám vám to radši rovnou, abyste nebyli zbytečně napjatí. Jde mi jen o to, vrátit náš příběh prožitý.

harmonia urbis

Toho dne jsem se probudil svým vlastním smíchem.

Zdál se mi sen, že jezdím ulicemi Brna na zádech. Místo svých vystouplých lopatek měl jsem dvě malá kolečka jako od cestovního kufru a třetí drnčelo po dlažbě někde v oblasti kříže. Odrážel jsem se nohama, co to šlo, a frčel jsem po pěší zóně, jako bych ležel na závodních saních, akorát hlavou dopředu. Ulice z této perspektivy působily nesmírně vzdušně, ostatně nebe jsem měl přímo nad sebou, a činžovní domy se tvářily skoro jako mrakodrapy. Mělo to jen tu nevýhodu, že jsem neviděl, kam jedu, takže chodci přede mnou museli uskakovat, nebo se alespoň doširoka rozkročit, abych pod nimi mohl projet jako koule kroketovou brankou.

Projížděl jsem se po městě bez nějakého zvláštního cíle, zhruba jako majitel kabrioletu za teplého sobotního odpoledne. Pak se však ve snu objevil střih a mně se podařilo nabrat pasažéra, přesněji řečeno nějakou zrzku, která asi nestačila včas uskočit, když se k ní pár čísel nad dlažbou blížila moje hlava jako dělový náboj. Seděla mi teď na klíně a já si říkal, jak jsem si ji tak zespodu prohlížel, že jsem se trefil docela dobře na to, že jsem do ní vrazil doslova naslepo. Pozice, v níž jsme se nacházeli, byla nejen dost příjemná, ale navíc také praktická, protože zrzka teď mohla navigovat a já už se nemusel bát, že to hlavou vezmu o patník a zlomím si vaz nebo že skončím s bradou zapasovanou v nějaké větrací mřížce.

Zrovna jsme svištěli dolů po Pekařské ulici, když jsem si všiml něčeho, co jsem vlastně věděl už dávno, akorát jsem si to v bdělém stavu nikdy pořádně neuvědomil. Celé Brno tak zvláštně zvučelo, jako by pod dlažbou ležely obrovské kovové pláty, které se tam v dutinách dunivě rozeznívaly. Basově se rozechvěly, kdykoli přejela tramvaj, jako triangl to zvonilo, když na chodník dopadl podpatek, a dokonce ani zahozený nedopalek nezůstal bez odezvy. Uvědomil jsem si, že někde tam dole — spíš než nahoře — se zaznamenává každý náš krok, skluz a skok. Nějaká obrovská ozvučnice převádí naše pohyby v tóny, které znějí všude kolem, i když mimo náš obvyklý rozsah slyšitelnosti.

Snad je teď konečně slyším proto, že mám uši tak blízko dlažbě, napadlo mě v tom snu, a zeptal jsem se té zrzky, jestli to taky slyší. Ale ta se jen smála a poposedla si na mně tak šikovně, že se mi trochu zastřel pohled, takže ten sen najednou vypadal jako sen ve filmu. Zrovna jsme se ani nemuseli odrážet, pustili jsme to z kopce pěkně na volnoběh, kolečka na místě lopatek se mi točila ostošest a zrzka se na mně vrtěla a vítr nám pískal kolem uší a Brno dunělo, jako by se rozkládalo ne v Jihomoravské pánvi, ale uvnitř tibetské mísy.

Minuli jsme nemocnici u svaté Anny a já jsem si začal dělat obvyklé starosti řidičů ve všech snech: totiž jak proboha zastavíme na semaforech, když nemáme brzdy. Ale naštěstí před námi naskočila zelená, pro jistotu jsme ještě zrychlili, abychom ji stihli, prosvištěli jsme křižovatkou a vyvrcholení jsme dosáhli přímo na Mendelově náměstí, v podstatě ve stejnou chvíli, kdy jsme to zalomili do jakési hromady písku na dvoře augustiniánského opatství. Moje zadýchaná pasažérka mě začala lechtat na žebrech a já jsem se probudil smíchem.

A má vůbec smysl vstávat, když už se dneska všechno stalo?

V té době jsem bydlel v bytě na Pellicově ulici. Takzvaně na dobré adrese. Okna kuchyně se obracela do zelené hradby Špilberku, jediný, ale zato prostorný pokoj vyhlížel do zahrady a na Staré Brno a za dobré viditelnosti člověk v dálce rozeznal i trojčlenku Pálavy. Okno s nezvykle širokým parapetem, na němž se dalo povalovat a číst, tvořilo celou jednu stěnu místnosti, tu protější zabírala vestavěná knihovna. Z bazaru na Cejlu jsem už dřív zachránil dvě svérázné skříně s kulatým vrškem, takové dvě bílé velryby, jednu se zrcadlem, které pokoj zdvojovalo, a druhou s dveřmi vyplétanými do vzoru, z něhož mi soustavně přecházely oči. Kromě toho byla v pokoji postel, stůl s počítačem a bílý vlněný koberec, který měl dle prodejce pouštět chlupy jen prvních čtrnáct dní, ale nikdy s tím nepřestal. „Na tom koberci šuká ty holky,“ pošeptal jednou můj otec své matce tak, abych to neslyšel; ano, jeho matka byla — jak už to tak v rodinách chodí — moje babička. Tázavě se na mě podívala a já jsem téměř neznatelně zakroutil hlavou. Nechtělo se mi vysvětlovat jí, že kdybych to dělal, skončili bychom nejspíš jako lední medvědi s vlněnou srstí. A hlavně jsem žádnou holku neměl.

Táta spíš mohl ukázat na počítač a říct: Tady na té klávesnici píše o tom, jak na tom koberci šuká ty holky. Ale ani to by nebyla tak úplně pravda. V té době jsem totiž psal spíš články do různých časopisů a zapeklité sociologické eseje, které moje postgraduální studium polykalo jako kobra bílé myšky.

Vstal jsem konečně z postele a šel jsem si do kuchyně udělat čaj. Byla druhá polovina dubna, takže venku právě propukalo jaro s celým tím svým cirkusem vůní a barev. Naproti na Špilberku kvetly šeříky a rozvíjelo se první fosforové listí, jako by někdo rozvětvené věty stromů obtáhl zvýrazňovačem.

Zatímco se čaj louhoval, rozhodl jsem se, že se na chvíli stavím do redakce nakladatelství, kde jsem pracoval. To tehdy sídlilo ve staré cihlové budově na Radlase, v oblasti, které se říká brněnský Bronx.

Prošel jsem centrem města, v hlavě pořád to dunění ze snu, ale už jen jako bledou ozvěnu. Jakmile jsem vešel do Bronxu, začal jsem potkávat party výrostků s trhavou chůzí, kteří by snad měli být ve škole, ale co by tam dělali, když začíná jaro, cikánské matróny na sebe přes ulici volaly z okna do okna a nadávaly si, ale možná to tak znělo jen mým bílým uším a ve skutečnosti se domlouvaly na večer. Bronx bylo jedno z mála míst v Brně, kde se opravdu žilo na ulici. Pokaždé se tu něco dělo, jen člověk někdy nevěděl, co přesně. Jednou z černého mercedesu vyskákali čtyři frajeři ve značkovém oblečení a společně se hnali do staré telefonní budky, kde začali bušit do číselníku tak bezhlavě, až to vypadalo, že se naléhavě potřebují dostat z matrixu; rozuměl jsem jim. Jindy u krajnice zastavila luxusní limuzína, vystoupil z ní muž v reflexní vestě úklidových služeb, z kufru s jemným chodem otevírání vytáhl prachem dosud neposkvrněné koště a dal se do rozvážného zametání chodníku, zatímco auto stálo na blikačkách. Plnil si nějaký náhradní trest ve formě veřejně prospěšných prací? Co asi provedl? A takto po ránu jsem pravidelně vídal jednu a tutéž scénu: Dva malí vypelichaní ratlíci na krátkých vodítkách pištěli na celou ulici a šli si po krku, zatímco muži, kteří je venčili, pokojně pokuřovali a probírali sportovní výsledky. Je to jen stará nenávist mezi psy, jako by říkaly jejich nevzrušené pohledy, co člověk nadělá.

To ráno do sebe byla vodítka pořádně zapletená, nebude to jen tak dostat je od sebe, pomyslel jsem si. A hlavně: co bude dělat ten druhý pes, až jeden z nich pojde?

Redakci tehdy tvořil labyrint nevzhledných kanceláří. Tu svou jsem si vymaloval na tyrkysovo a na stěny rozvěsil černobílé fotografie pohybem rozmazaných tanečnic; no jo, mé staré mázlé lásky. Z okna byl výhled na pruhovaný komín a opuštěnou industriální budovu s litinovými okny, která se v mé berlínské představivosti měnila v loftové byty, hudební kluby, zkušebny a kdovíco ještě.

Zapnul jsem počítač, a zatímco si přeříkával systém, šel jsem si do kuchyňky udělat druhý čaj. Byl tam Mirek a snažil se přesvědčit kávovar, aby z něj něco vyteklo.

„Tak už jsi četl ten Balabánův rukopis?“ zeptal jsem se. Jan Balabán měl po mnoha letech vydávat román, svůj teprve druhý, a všichni jsme na něj byli zvědaví.

„Má to zpátky u sebe, ještě na tom bude práce,“ řekl Mirek a bouchl zboku do unaveného přístroje.

„A jaký to je?“

„Začíná to v útulku pro psy — končí to v útulku pro psy,“ pokrčil rameny. „Klidně ti to pak pošlu.“

Z kávovaru konečně začalo něco téct, ale na kávu to nevypadalo. „Ten krám se zrovna teď proplachuje?“ zeptal se Mirek nevěřícně. „To mi dělá naschvál.“

„Být tebou, dám si ten hrnek pryč. A jak se to vlastně jmenuje, ten Balabánův román?“

„Zeptej se otce. Nebo možná Zeptej se táty,“ odpověděl a vymýval si reklamní hrnek jakési tiskárny od hnědé břečky, zatímco přístroj dál dávil zapadlá kávová zrna. „Co ti přijde lepší? Ne že by si do toho nechal mluvit.“

„Táty.“

„Mně taky. Ale on chce otce, že je tam ten význam navíc. Jako nebeského Otce. Ale jinak je to samozřejmě o jeho tátovi. No, ještě uvidíme,“ zakončil Mirek svou oblíbenou větou, která odsouvala rozhodnutí na neurčito.

Počítač mezitím zadýchaně naběhl. Měl jsem tehdy nově účet na Facebooku, takže mi pořád někdo nabízel přátelství a já jsem se to ještě snažil mít pod kontrolou — odmítal jsem žádosti neznámých lidí, pokud nešlo o neznámé holky, anebo jsem se alespoň snažil zjistit, co jsou zač. Jako úplný zelenáč jsem si na tom modrém světě ještě nestihl vybudovat závislost, a tak jsem Facebook za minutu vypnul, otevřel jsem si prázdný dokument ve Wordu a celé dopoledne jsem přepisoval rozhovor, který jsem o týden dřív nahrál s Vladimírem Mikešem, překladatelem Dantovy Božské komedie.

— — —

V té době sídlila na Cejlu vegetariánská restaurace. Nepřežila tam dlouho, byla to zřejmě dvě příliš dlouhá slova vedle sebe. Podobným případem byla kavárna, která svou situaci zhodnotila sloganem Dobrá káva na špatné adrese, ale ani vtip ji nadlouho nezachránil.

Seběhl jsem do suterénu, kde Vegalité tehdy sídlilo. Roman tam ještě nebyl. Obědvali jsme spolu často, znali jsme se už z gymnázia, a on navíc nedávno začal chodit s mou kamarádkou z Janáčkovy akademie múzických umění, takže to do sebe pěkně zaklaplo.

Kromě sociologie jsem totiž studoval také divadelní dramaturgii. JAMU, to je taková ta škola, kam může dvacetiletý herec po noci strávené v proslulém Modrém nonstopu přijít, krknout si a prohlásit: „A teď mě poslouchejte, vy hovada: jednou se všichni budeme muset zodpovídat za svou předčasnou smrt.“

„Co to zase meleš, Jardo?“

„Já? To přece řek Antonín Artaud, ty zmrde…“

„Antonín, jo?“

JAMU se zkrátka zaměřovala na něco trochu jiného než má první alma mater. Zatímco na Fakultě sociálních studií se pěstovala kritická analýza a sklízela intelektuální skepse, na Divadelní fakultě se „vychovávaly umělecké osobnosti“, jak to kdosi z pedagogů bezelstně podal hned na začátku studia.

Takový chov pochopitelně měl svá specifika, daná hlavně tím, že uměleckou osobnost nemohl vychovat nikdo jiný než jiná umělecká osobnost; zasvěcení se předávala z učitele na žáka asi jako v tibetském buddhismu. Na JAMU jistě vládl o něco svobodnější duch a daleko osobnější přístup než na Fakultě sociálních studií, ale ne všichni toto dobrodiní dokázali vstřebat. Největší potíž paradoxně spočívala v tom, že z některých adeptů se umělecké osobnosti stávaly příliš rychle, asi jako popcorn z kukuřičných zrn v mikrovlnné troubě. V nejednom ateliéru se tak už na začátku druhého ročníku musely zvyšovat stropy, aby se tam ty osobnosti vůbec vešly a nemusely se pořád hrbit.

Vzdělání na JAMU spočívalo víceméně v tom, že čas od času člověk mohl sebrat ten drobek svatosti ze stolu šílence.

Jednou za čas například přijel nějaký ruský režisér, bohatýr, který prožil život na štacích mezi Moskvou a Petrohradem a teď se jako Napoleon na Elbě ocitl dočasně internován v Brně. Jako první zakázal herečkám chodit v džínech a teniskách, protože herečka má být v první řadě krásná, takže příště jedině šaty a boty na podpatku. A po těchto předběžných opatřeních, z nichž by mí uvědomělí přátelé na genderových studiích okamžitě šli do vývrtky, se s námi jal zkoušet Dostojevského, zapaloval si přímo v učebně jednu za druhou a přemítal, co to vlastně znamená inscenovat Fjodora Michajloviče ve světě bez Boha. Na první pohled se zdálo, že to především znamená kouřit ještě víc a vrhat na místní verzi Nastasji Filipovny úpěnlivé pohledy, které se ani při nejlepší vůli nedaly považovat za režijní pokyny. Ale právě to bylo na JAMU skvělé. Stále se zde ještě kladly ty opravdu podstatné otázky, na něž sociální obory víceméně rezignovaly, člověk jen musel mít pochopení pro všelijaké průvodní jevy, jež marné hledání odpovědí na tyto otázky provázely — například chorobný narcismus, různé druhy zničujících závislostí, chronické deprese, v lehčích případech nesnesitelná samolibost, nevykořenitelná nekorektnost a podobně. Zkrátka reprezentační tým Umělecka v obvyklé základní sestavě.

Dost na mě v tomto směru zapůsobil jeden seminář, shodou okolností také vedený ruskou režisérkou. Dáma s havraními vlasy skřípavě vystoupala po dřevěných schodech do našeho hnízda pod střechou, usadila se na otlučenou židli, zamyslela se, pohlédla na špičky brněnských kostelů a pravila: „Jediná věc, která člověka může opravdu změnit, je láska a smrt. Slyšíte mě, děti? Láska a smrt, nic jiného vás nezmění. Nic jiného ani nestojí za řeč. Láska a smrt, tak je to.“ Nato se jí oči zalily slzami a minutová hodina byla u konce.

Roman konečně rozrazil dveře a přistál u stolu naproti mně. „Sorry za zpoždění, měl jsem dneska kontrolní den. Už sis objednal?“

„Čekal jsem na tebe.“

„A co si dáš?“ ptal se s očima zabořenýma do menu.

„Nevím, jestli chci ten špíz, nebo spíš ty cizrnový karbanátky.“

„Já jdu do špízu,“ prohlásil. „Tak co, už máš dneska volno?“

„Asi jo, jenom přepisuju rozhovor, to můžu i doma. A ty?“

„Nejspíš bych ještě měl napsat jednu zprávu. Zase další plastový okna v domě, kde by stačilo repasovat ty stávající,“ zakroutil hlavou.

Roman vystudoval současně architekturu a práva. Teď za směšný plat pracoval v památkovém ústavu a vedl nekonečné bitvy proti nekvalitním novostavbám, vizuálnímu smogu, plůtkům kolem kavárenských zahrádek se zelenými koberečky na dlažbě a podobně.

„Radši mi řekni, jak se vlastně má Eva?“ zeptal jsem se na spolužačku z JAMU a Romanovu novou přítelkyni. „Co spolu chodíte, nic o ní nevím…“

„Pořád je v Polsku, za pár týdnů má tu premiéru. A doufá, že zase přijedeme.“

„A jak jí to jde?“

„Voláme si obvykle kolem půlnoci přes Skype,“ pokrčil rameny, „jindy nemá čas. Hele, taková byla už na škole?“

Nechtělo se mi vyprávět, jaká byla Eva na JAMU. Dokonce jsme spolu nějakou dobu bydleli, věděl jsem, jaké to je, čekat na ni, až o půlnoci bude mít chvíli času.

„Máš holku, která v šestadvaceti režíruje v národním divadle v Polsku, tak si nestěžuj,“ napomenul jsem ho. „Navíc lidi teď přes Skype dělají kdeco, můžete to taky zkusit.“

Roman se ušklíbl a já jsem si vzpomněl na něco jiného: „Dneska se mi zdál skvělej sen…“

„Kufr na kolečkách, který přímo na ulici ojede nějaká zrzka, to se hned tak nevidí.“

„To víš, jaro. Ale hlavně jak to kolem nás všechno znělo! Úplná harmonia urbis.“ Oba jsme studovali na Klasickém osmiletém gymnasiu a sedm z těch osmi let jsme se učili latinu, takže jsme si teď ve vegetariánské restauraci v brněnském Bronxu mohli povídat latinsky.

„Na Pekařské se přece někdy v sedmdesátých letech propadl ostrůvek s lidma, co tam čekali na tramvaj,“ řekl. „To je jasný, žes tu hudbu slyšel právě tam — tam je to celý dutý. Jen se divím, žes spíš neslyšel ječet tu ženskou, co tam skončila.“

„Vážně?“ zajímal jsem se mezi dvěma sousty.

„To je přece nejznámější brněnská pověst — nebo spíš urbánní legenda. Prostě se propadl tramvajový ostrůvek přímo před nemocnicí. Lidi čekali na tramvaj a najednou bác — země se jim otevřela pod nohama. Zahučeli tam tehdy chlap a ženská, chlapa hasiči vytáhli, ale ženská se ztratila. No, prostě tam v tom bahně nebyla. Muselo ji to vcucnout, vykopali jámu hlubokou osm metrů, ale nikde ani bota. Až někdy na začátku devadesátých let odstraňovali nelegální skládku u jakési výpusti a našli tam dolní část těla. A o něco později se zase kdesi na břehu Svitavy našla lebka.“

„Ale to mi fakt vyprávíš černou sanitku, ne?“

„True story,“ zašklebil se Roman. „Tu spodní část těla se totiž podařilo identifikovat. Jestli si pamatuju dobře, tak podle kalhot s divně tvarovaným klínem,“ pokračoval, i když jsem se na něj díval pochybovačně. „Manžel té ženské si totiž vzpomněl, že jak byla při těle, musela si do rozkroku všívat klíny látky —“

„Mluvíš u oběda o ženské, kterou spolkla země a která si mezi nohy všívala klíny?“ ujišťoval jsem se.

„Přesně tak. A právě podle těch divně upravených kalhot ji identifikovali.“

„A na té lebce, co našli u Svitavy, bylo zase pár rezavých vlasů s natáčkama, ne?“

„O tom nic nevím,“ zmačkal Roman bílý ubrousek a odložil ho na talíř.

Vyšli jsme ze suterénu ven do ostrého dubnového slunce a chvíli jsme kolem sebe jen tak oslněně mžourali. Ještě než si oči pořádně zvykly, projela okolo na koloběžce holka s lýtky jak dvě ryby. „Něco tak hezkýho jsem na Cejlu neviděl, ani nepamatuju,“ poznamenal Roman.

Vrátili jsme se spolu do centra a rozešli se před Mahenovou knihovnou. On šel ještě psát svou zprávu o stavu světa, v němž se kastlová okna vyměňují za plastová, protože vyrábět je výhodnější než opravovat, a mně se zachtělo zajít nahoru do hudebního oddělení. Byl to takový útulek uprostřed města, místo, kde člověk mohl strávit několik hodin úplně nerušeně se sluchátky na uších a nechat svět, ať se zatím točí, když ho to ještě baví; já už bych toho asi dávno nechal. Nabral jsem si vždy pět deset alb podle toho, na co jsem zrovna měl chuť, a odebral se s velkými studiovými sluchátky do jednoho z polstrovaných křesel. Tentokrát jsem narazil na nové album amerického Kronos Quartetu, tklivé předělávky z bollywoodských filmů, a napůjčoval jsem si rovnou i pár jejich jiných cédéček.

Měl jsem právě v přehrávači smyčcové kvartety Alfreda Schnittkeho, když mi na mobilu odloženém vedle přehrávače zablikala zpráva. Kronos hrál Schnittkeho pěkně zběsile, až mě to přivedlo na myšlenku, jestli by se smyčcem dal pohánět dostihový kůň v cílové rovince, a já jsem četl: Možná už to víš — zemřel Jan Balabán. A když jsem si tu zprávu přečetl podruhé: Možná už to víš — zemřel Jan Balabán. A také potřetí to stejné.

youtuberka
před kamerou
zastřelila
svého přítele

iDnes.cz, 20. prosince 2017, 16.04

Dvacetiletá žena z americké Minnesoty při honbě za internetovou slávou střelila před kamerou do hrudi svého přítele. Ten před sebou držel knihu.

Vše se odehrálo v červnu, kdy Monalíza Perézová z města Halstad v Minnesotě vystřelila zlatou pistolí Desert Eagle ráže .50 proti svému příteli Pedro Ruizovi, se kterým má dvě děti. Oba přitom věřili, že kulka nepronikne skrze knihu, kterou Pedro držel před sebou. Opak byl pravdou a kulka zasáhla Ruizův hrudník. Dvaadvacetiletý mladík nepřežil, píše The New York Times.

Perézová uvedla, že svého přítele střelila ze vzdálenosti asi třiceti centimetrů. Kniha byla necelé čtyři centimetry tlustá. Žena také uvedla, že ji Ruiz musel nějakou dobu k výstřelu přemlouvat. Aby ji přesvědčil, ukázal jí jinou knihu, do které předtím cvičně vystřelil. V tomto případě kulka na druhou stranu neprošla.

Několik hodin před střelbou Perézová na Twitter napsala, na co se chystají. „Já a Pedro asi uděláme jedno z nejnebezpečnějších videí. Jeho nápad, ne můj,“ napsala.

Pár měl na síti YouTube svůj vlastní kanál, kam nahrávali videa obsahující obvykle různé nachytávky a vtipy, většinou neškodné. Na jednom například Pedro Ruiz vyleze na strom a spadne. Na jiném Monalíza Perézová svému příteli nabídne donut, který je místo práškového cukru posypaný dětským zásypem. Ruizova teta médiím řekla, že dvojice se snažila na internetu proslavit, a proto před kamerou předváděli stále šílenější kousky.

V pátek u soudu Perézová svou vinu přiznala. Podle amerických médií jí podle dohody s žalující stranou hrozí 180 dní ve vězení a dalších 10 let pod kontrolou úřadů. Do konce života by také nesměla držet žádnou střelnou zbraň. Konečný ortel však vyřkne až soudce v únoru, ten by ji mohl poslat do vězení až na deset let.

„Opravdu netuším, co si mysleli. Nerozumím mladší generaci ve snaze dostat svých 15 minut slávy,“ poznamenal šerif Jeremy Thornton z okresu, kde k neštěstí došlo.

— — —

Přes veškerou snahu se nepodařilo zjistit žádnou bližší informaci o knize, která nezabránila smrti Pedra Ruize. Víme pouze to, že byla necelé čtyři centimetry tlustá, což při obvyklé gramáži papíru 80 g/m2 odpovídá zhruba čtyřsetstránkovému svazku. Šlo o válečný román? Kancionál? Knihu přísloví? Komiks? Nevíme ani, zda kniha měla pevné desky, nebo šlo o paperback, k výše uvedeným aktivitám spíše nevhodný. Znepokojený autor tohoto románu se nicméně z bezpečnostních důvodů rozhodl zařadit několik jinak spíše zbytečných kapitol navíc — toto je jedna z nich. Dle počítačového modelu by nyní kulka vystřelená milovanou bytostí z uvedené pistole ráže .50 měla uvíznout v několika posledních stranách knihy. Během laboratorního testování došlo pouze ve třech případech ze sta k tomu, že kulka prorazila i zadní desky, a pouze v jediném případě pronikla až k hrudi dobrovolnice z řad knižních blogerek. Rána byla povrchová, blogerka si ji několikrát vyfotografovala na svůj iPhone a pak ji pracovníci nakladatelství ošetřili.

v hlavě mi
vykvet květ

Ninu jsem poprvé potkal v den, kdy měl Jan Balabán pohřeb.

Poslední dubnový den roku 2010 byl neobyčejně jasný. Už když jsem ráno spěchal na vlak, obloha byla jako ušitá z jednoho kusu modrého saténu. Ve skutečnosti to vůbec nešlo dohromady — ten atomový výbuch jara, který všechny tváře na ulicích propálil jasem, a Balabánova smrt. Pohřeb od ní dělil přesně týden. Strávil jsem ho v jakémsi zmatku a nespokojenosti, kterých jsem se nezbavil ani teď, když jsem z kupé vlaku obzíral mizející příměstskou krajinu skladišť a skládek.

Někdy během toho neklidného a nespokojeného týdne jsem seděl v doktorandské pracovně sociologů na Fakultě sociálních studií a unavenýma očima hleděl do obrazovky počítače. Rozmlžoval se na ní JSTOR, produkt mezinárodní akademické spolupráce, která začala někde na Princetonu a jejíž dobrodiní postupně zaplavilo i univerzity ve druhém, třetím a všech ostatních světech. Stačilo do vyhledávacího řádku zadat třeba social action theory a databáze během vteřiny vysolila výpis relevantních textů za posledních sto let. Zbývalo jen zapochybovat, jaký smysl má přidávat k nim cokoli navíc.

Nebyl jsem nijak nadšený z toho, že přecházím od jedné obrazovky v redakci ke druhé obrazovce v doktorandské pracovně a že na obou obrazovkách mám obvykle otevřených deset záložek a v tom jaksi spočívá má práce. Připadal jsem si čím dál víc jako Velký Kompilátor. Od té doby, co se počítač připojený k internetu stal základním pracovním nástrojem na většině akademických pracovišť, rozšířila se v převážné části oborů představa, že nové a nové poznatky lze plodit čistě in vitro. Nebylo se co divit, že žaluzie naší doktorandské pracovny byly skoro pořád zatažené. Jako mladí sociologové jsme rozhodně nepotřebovali vidět, co se děje na ulici, a kromě toho protisvětlo zhoršovalo kontrast monitorů. Většina doktorandů na nich krmila hladové formuláře v informačním systému univerzity, anebo sjížděla Facebook. Všichni si tehdy mysleli, že tam jenom sprostě prokrastinují, ale ve skutečnosti právě začínali své zářivé kariéry politických komentátorů, marketingových poradců a influencerů.

Bylo jasné, že většina nás v té pracovně se zataženými žaluziemi stejně dlouho nevydrží. Stipendium tehdy stačilo tak na týden života v měsíci, takže jsme skoro všichni zároveň někde pracovali. Kdo doktorátu zanechal včas, měl pak na trhu práce výhodu, že ho neoznačovali ze převzdělaného.

JSTOR jsem projížděl proto, že jsem si chystal příspěvek na konferenci. Měl se týkat digitalizace sociálního protestu. Ve vedlejším okně jsem měl otevřený wordovský dokument se svým článkem na stejné téma:

Critical Art Ensamble (CAE) je kolektiv pěti umělců, jejichž obecným programem je udržovat a rozvíjet modely kulturní resistence ve věku digitalizace, dislokace mocenských mechanismů a rozvoje biotechnologií jako radikálního pokusu o systémovou kolonizaci dosud nedotknutelné biologické přirozenosti lidského těla. Aktivity CAE jsou zřetelně poučeny kritickou sociálně-vědní teorií 2. poloviny 20. století a na rozdíl od většiny dalších protestních skupin se CAE stejně tak jako praxi věnuje i teorii.

Zájem o digitální technologie je v případě CAE veden nikoli technokratismem, ale přesvědčením, že tento typ technologií proměňuje nejen povahu komunikace a organizace v rámci mocenských struktur, ale vůbec tyto struktury samotné. Nadto se CAE domnívá, že dislokace moci, která snadno mizí v kyberprostoru, aby se jako podzemní řeka vynořila zcela jinde, má zásadní důsledky i pro povahu protestních strategií.

A tak dále.

Uzamkl jsem počítač a šel se projít po ochozu kolem atria. Dole se právě konala nějaká společenská akce a hučelo to tam jako v úle. Celá ta budova vlastně byla domem píle. Každý, koho člověk potkával, si tu hleděl svého, lidé na chodbách se zdvořile zdravili, a někdy dokonce pozdrav podtrhli křestním jménem či titulem, ale málokdo se zastavil. Setkání zde probíhala pouze organizovaně, ať už na oborových radách, nebo ve studentských pracovních týmech, které sedávaly u kulatých stolků v atriu.

Člověk v těch týmech vídal stále tytéž typy: Anorektická studentka psychologie, která má na batohu odznáčky ještě ze střední školy, takže lze rekonstruovat její krátký intelektuální vývoj. Solidně působící student mezinárodních vztahů s kufříkem a sakem odloženým přes opěradlo židle, student, jenž dříve než ostatní pochopil, že svět koneckonců patří těm, kterým to není trapné. Sociologové, kteří nejspíš četli klasickou stať Georga Simmela o módě, takže na sebe svým ustrojením nechtěli nic prozrazovat, anebo se prostě podvědomě oblékali nevýrazně, protože je trápily výčitky svědomí vůči čtrnáctiletým dělnicím v bangladéšských textilních továrnách. Studenti humanitní environmentalistiky s dřevěnými náramky a v tlustých svetrech, které plete nějaká babička na moravsko-slovenském pomezí, a s notebooky polepenými logy Greenpeace nebo Amnesty International. A hluční žurnalisté, kteří měli nápisy i na tričkách, protože škoda každého místa bez názoru a bez postoje.

Byly to jen stereotypy, ale člověk se podle něčeho orientovat musí. Jenže ani s pomocí stereotypů mi nebylo příliš jasné, co jsou tihle dvacátníci vlastně zač. Neměli žádnou společnou určující zkušenost. Všichni samozřejmě používali ta stejná zařízení, měli účty na sociálních sítích a jejich životní styl se až na malé odchylky nelišil, ale to vytvářelo jen vzájemnou podobnost. O to víc mezi nimi řádil narcismus malých rozdílů, jak to někde označuje Freud.

Byl jsem starší tak o osm let, dost na to, abych se mohl cítit jako jiná generace, i když ani mezi jimi a mnou nejspíš žádný velký rozdíl nebyl.

Obešel jsem dvakrát atrium a s kávou z automatu jsem se vrátil k počítači. Pod klávesnicí se válely přípravy na proseminář, který jsem v rámci doktorského studia vyučoval. V týdnu jsme probírali Foucaulta. Mezi studenty byl i jeden slepec. V jednu chvíli jsem se zeptal, proč může být zajímavější zkoumat vědění o určité věci než tu věc samu, a byl to právě on, kdo odpověděl: „Protože to vědění je podstatou té věci.“

V linii foucaultovského semináře to byl vynikající postřeh, ale teď v kupé vlaku, který mě vezl na Balabánův pohřeb, jsem se tomu smál: Kdykoli skutečně přijde na věc, je věcem úplně ukradené, co si o nich myslíme.

— — —

Ještě před ostravským pohřbem jsem měl účinkovat v nějakém semináři tvůrčího psaní na univerzitě v Olomouci. Když jsem na olomouckém nádraží vyskočil z vlaku, bylo stále ještě ráno. Lidé se vydali podchodem do nádražní haly a ocitli se tváří v tvář těm, kteří pod tabulí s odjezdy vlaků čekali, až se objeví číslo nástupiště. Na okamžik se zdálo, že ty dvě skupiny tu jsou jedna kvůli druhé, jako když děti hrají „rybičky, rybičky, rybáři jedou“. Příchozí však rychle protekli sítem čekajících a spěchali ven, pod lhostejným dohledem několika holubů přitištěných pod střechu nádražní haly.

Zamířil jsem na katedru bohemistiky. V hlavě mi vykvet květ, velkej jako tenhle svět, napsal někdo černou fixou na bílé kachličky nad pisoárem, do nějž jsem si těsně před seminářem ulevoval.

V učebně s lavicemi uspořádanými do tvaru písmene U a katedrou v čele sedělo nějakých patnáct studentů, většinou prváků a druháků. Zatímco mě přednášející představoval, vyskládal jsem na katedru knihy a vytištěné studentské povídky a rozhlížel se po učebně. Dívky převažovaly, ale bylo tady i několik kluků, kteří na první pohled ničím nevybočovali z obecné, od skutečnosti trochu umaštěné představy o posluchači jakékoli filozofické fakulty. Studentky působily spíš jako středoškolačky než jako ženy na prahu dospělosti, měly neprůkazné rysy, kterými se zevnitř ještě nic neprořezalo, a také zvenčí se toho do nich zapsalo jen málo. Jedna dívka byla subtilní a kostnatá, na hlavě prstýnky kudrnatých vlasů, které jí alespoň trochu dodávaly objem, další snad až příliš spoléhala na černou v různých odstínech sepranosti. Vpravo od katedry seděla blondýna v červeném tričku a s poněkud divokým mikádem sestříhaným tak, že prameny vlasů vepředu byly výrazně delší než ty vzadu, takže se jí kolem ramenou míhaly dva ostré úhly. Kromě ní mě zaujal ještě kluk s chytrýma, trochu ironickýma očima, který měl na tričku nápis Eat pussy, not animals.

Přednášející zmínil, že moje povídková sbírka Hra pro čtyři ruce je právě nominovaná na Cenu Jiřího Ortena. Blondýna mohutně zívla, jako by na světě neexistovalo nic nudnějšího než „mladý spisovatel, který vážil cestu“, jak se přednášející okázale vyjádřil.

Povídky, jež mi předem přistály v e-mailu, až na jednu či dvě výjimky za moc nestály. Došlo v nich k několika ošklivým autonehodám, trochu se v nich souložilo a v jednom olomouckém kostele se stal zázrak, jehož povaha i význam zůstávaly nejasné. Na to, že šlo o bohemisty, texty nashromáždily pozoruhodnou sbírku pravopisných chyb, zatímco stylistická úroveň několika z nich mě přivedla na myšlenku, zda nedošlo k nějakému omylu a autoři nestudují spíše češtinu pro cizince.

Přesto jsem teď byl zvědavý, kdo je autorem které povídky, a postupně jsem si k nim přiřazoval tváře. Stručně jsem povídky komentoval a místy se z toho rozvinula i klopýtavá diskuse. Ukázalo se, že ono mohutné zívnutí neklamalo: blondýna tu vážně měla tu nejprořízlejší pusu ze všech.

Platilo to přinejmenším do té doby, než došlo přímo na ni.

„Prostě jsem na to neměla čas,“ oznámila dřív, než jsem stačil cokoli říct. „Psala jsem to úplně na poslední chvíli.“

Vybavil se mi ten e-mail. „Takže to jste vy, kdo mi poslal zprávu bez předmětu, bez oslovení, bez textu a bez podpisu. Úplně jste se asi vyčerpala tou povídkou, že?“

„Z posledních sil jsem připojila přílohu,“ řekla a třídou zašuměl smích.

Povídka pojednávala o nějaké gymnaziální křivdě, kterou vypravěčce způsobila učitelka, ale byl do toho namočený i otec. Vzal jsem do ruky ty dva listy papíru a přečetl jsem si svou poznámku načmáranou pod textem: OSOBNÍ, MÍSTY I OSOBITÉ, ALE ODBYTÉ.

„Když jsem to četl, zdálo se mi, že píšete o něčem, co se vám opravdu stalo…“ nadhodil jsem.

„Nemusíte se tím vůbec zabývat,“ ujistila mě. „Já si vlastně celej tenhle předmět zapsala jenom proto, že mi řekli, že to jsou kredity zadarmo.“

Podíval jsem se pobaveně na přednášejícího. Ten si odkašlal a řekl: „Ale já jsem rád, že tu jste.“

Ještě abyste nebyl, řekla očima nebo alespoň tak jsem si její pohled přeložil.

„V té povídce přece jenom něco je,“ snažil jsem se z toho něco vydolovat, „i když je jasné, že jste ji šila horkou jehlou. Zaujala mě intenzita, s jakou jste obsadila vypravěčku. Celou dobu jsem aspoň měl pocit, že vám o něco jde. Možná že kdybyste si na to udělala víc času, sama byste zjistila, co to vlastně je. A tím pádem by se to z té povídky dalo i líp vyčíst.“

Pokrčila rameny a pak trochu neochotně kývla.

Rozhodl jsem se, že ji trochu potrápím: „Ale takhle nám to teď musíte říct sama — o co vám v tom textu vlastně šlo?“

„Fakt o tom nemusíme mluvit,“ řekla a podepřela si trochu znuděně tváře dlaněmi. Anebo se pod nimi malinko začervenala a nechtěla, aby to bylo vidět? „To je, jako byste se mě ptal, co tím chtěl básník říci. Takhle už se to sto let nedělá, ne?“

Podíval jsem se na list papíru s její povídkou, abych si připomněl, jak se autorka jmenuje. „A jak by se to podle vás mělo dělat, Nino?“

„To já nevím, ale nemohl byste nám třeba vysvětlit rozdíl mezi syžetem a fabulí?“ řekla a několik bohemistek se zasmálo. „To je takový oblíbený číslo, ne?“

Prošel jsem ještě několik zbývajících povídek — ukázalo se, že zázrak v olomouckém kostele měl na svědomí ruský tank — a pak už jsem se konečně dostal k tomu podstatnému. „Jsem vlastně na cestě na pohřeb,“ řekl jsem a vzal jsem z katedry knihu se zeleným přebalem. „Jedu do Ostravy na pohřeb Jana Balabána, který kdysi tady v Olomouci taky studoval bohemistiku. A mimochodem právě tehdy začal psát svoje první povídky.“

Třída zpozorněla.

„Kdo z vás od Balabána něco četl?“

Zvedla se jedna ruka, pak ji váhavě podpořila druhá, ovšem obě patřily tomu klukovi s chytrýma očima.

„Tak si od něj něco přečteme teď. Původně jsem chtěl číst svoji povídku, ale dneska má přednost Balabán. Vybral jsem z knihy s názvem Možná že odcházíme.“

Nalistoval jsem stranu padesát šest, kde začínala povídka „Pyrhula pyrhula“. Postavil jsem se vedle katedry, několik vteřin jsem se ještě díval po třídě a pak jsem spustil: Výstup na hřeben mu sebral všechen dech. Svah porostlý žlutou trávou byl tak prudký, že když se trochu předklonil, mohl se dotknout cesty před sebou. Každý krok ho pozvedal znatelně výš jako na schodišti nebo na žebříku.

Čas od času jsem zvedl oči od řádků a snažil se vnímat náladu v učebně. Jednou když jsem takto vzhlédl a podíval se na blondýnu s divokým mikádem, zjistil jsem, že mi zírá na koleno. Měl jsem tam na džínech prodřenou malou dírku. Přemýšlí o tom, že jedu na pohřeb s dírou na koleni? Také já jsem o ni pohledem zavadil, když jsem se ráno oblékal. Ale co, řekl jsem si, Balabán taky nechodil v obleku. Jenže pohled druhého se vlastnímu pohledu nepodobá, a najednou mě ta díra svrběla.

„Víte, proč se ta povídka jmenuje Pyrhula pyrhula?“ zeptal jsem se, jakmile jsem dočetl a ve třídě se rozhostilo ticho.

„Protože to je latinský název pro hýla, o kterým se tam mluví,“ řekl někdo.

Sám jsem si to musel najít a nečekal jsem, že to někdo bude vědět. „Teď teda nevím, komu dát hlavní cenu. Jestli autorovi nejlepší povídky, nebo vám za vynikající ornitologické znalosti na katedře bohemistiky.“

„Tak dejte jednomu tu vaši knížku a druhýmu Balabána,“ ozvala se blondýna.

„Dobrý nápad,“ řekl jsem. „Ale tím pádem nezůstane nic pro vás…“

„Já si ani nic nezasloužím,“ ujistila mě. „A můžu si to pak půjčit.“

„Myslíte Hru pro čtyři ruce, nebo Balabána?“

„Uvidíme,“ prohlásila neurčitě a společně s ostatními si začala balit věci. Vyprovázel jsem ji ze třídy pohledem, ale už se neotočila. Prohořela v tom svém červeném tričku dveřmi a byla pryč.

— — —

Před fakultou už na mě čekalo auto s kolegy z redakce. Dálnice na sever byla rychlá a prázdná. Mluvilo se o tom, co s Balabánovým posledním rukopisem a že bychom měli vydat také celé jeho sebrané dílo.

Za hodinu jsme zaparkovali před hotelem Imperial a rozhodli se, že zbytek cesty do Evangelického Kristova kostela na Husově náměstí už dojdeme pěšky. Vzal jsem z kufru smuteční věnec a přehodil si ho přes rameno jako popruh batohu.

Ostrava už se takto v pátek po poledni těšila na víkend. Zdálo se, že nikoho z těch lidí nezajímá, co se chystá. Procházeli jsme centrem a já se přistihl, že věncem zavěšeným na rameni strkám do lidí v protisměru, aby si přečetli alespoň nápis na stuze.

Jenže právě díky Balabánovi jsem věděl, že ta lhostejnost k Ostravě patří.

U vchodu do kostela už postávali smuteční hosté. Někteří pokuřovali poslední cigaretu před obřadem. Shodil jsem věnec z ramena do náruče, prošel chrámovou lodí a odložil ho k rakvi ze světlého dřeva. Pak jsem se posadil do jedné z lavic a rozhlížel se kolem sebe. Zleva do kostela dopadaly pruhy světla z obloukových oken posazených vysoko ve zdi. Za rakví pokrytou květinami zářil kříž s výrazně delším svislým ramenem. Za ním svítily elektrické svíce, stejně jako v kulatém lustru, který visel na dlouhém řetěze nad katafalkem s rakví. Chrámovou loď od presbytáře odděloval oblouk, k němuž se jako ptačí hnízdo tiskla kazatelna, a provázel ho oranžově vyvedený citát z listu Židům: Ježíš Kristus včera i dnes tentýž jest i navěky.

Všechno mi to připadalo čímsi neuspokojivé. Důstojné, ale neuspokojivé. Teprve ve chvíli, kdy k rakvi přistoupil Balabánův syn, utopený ve špatně padnoucím obleku, dost možná otcově, dostal ten pohřeb nějakou tvář.

Petr Hruška přítomné ujistil, že jsme tady.

Někdo přečetl Balabánovu poslední esemesku.

Pepa Klíč hrál na violoncello.

A tělo se stalo slovem, napadlo mě. To by mohlo být na hrobě každého spisovatele. Ale k Balabánovi se to zvlášť hodilo.

Nebo co ty si o tom všem myslíš, Nino? vzpomněl jsem si na ni náhle přímo uprostřed obřadu. Protože smrt nesmrt, ještě dnes večer si budu představovat, že se svýma dlouhýma rukama opíráš o kachličkovou zeď na univerzitních záchodcích a já stojím těsně za tebou a přirážím.

Než zavřeš oči, budeš před nimi mít ten nápis.

první kapitola

Stál jsem před svou obvodní lékařkou, která prováděla pravidelnou preventivní prohlídku. Mohlo mi být tak jedenáct let. Měl jsem už za sebou test zraku a sluchu a teď jsem stál svlečený do půl těla, aby si mohla prohlédnout, jak se vyvíjí má kostra a svalstvo a aby si stetoskopem poslechla můj dech a mé srdce. Klepal jsem se zimou a nervózně jsem čekal, kdy se mi podívá do slipů, protože na každé preventivní prohlídce se klukům preventivně dívali do slipů.

Prováděla své rutinní úkony a v jednu chvíli se mě bez zájmu zeptala, jak se zřejmě ptala každého: „A čím bys vlastně chtěl být?“

Za ty roky, co jsem tam chodil, vystřídal jsem mnoho povolání, ale žádné z nich už si nepamatuji, právě až na toto: „Chtěl bych být filozofem,“ sdělil jsem ve svých jedenácti letech bez zaváhání. Udiveně se na mě podívala, jako by ji šokovalo, že to vyšetřované dětské tělíčko vlastně také někomu patří, ale pak mě stejně vzala za gumu slipů, jako si člověk přitahuje neživé předměty. „Chlapecké vzestouplé,“ nahlásila směrem k sestře poté, co hnízdo mezi mýma nohama prozkoumala, sestra o tom provedla záznam a já jsem se další dva roky mohl v klidu vyvíjet.

„Takový pindík a prý filozofem,“ smály se ty dvě vevnitř, když jsme se s mámou oblékali v čekárně.

předvedený svět

Co je tu vlastně ještě neznámého? Sedím na lavičce, na které jsem na tebe vždy čekal, a snažím se zatím najít něco, o čem bych mohl hovořit jen já. Je mi příjemné, jak mi na tvář dopadá slunce, ale počasí to není, počasí odpovídá předpovědi a meteorologickým modelům, takže není nutné ho popisovat. Lidé křižují náměstí všemi směry, to náměstí, které bych mohl zachytit, ale ono už zachycené je, v katastrálních mapách, na snímcích, na kamerách, a dokonce v proměnách času. Mohl bych popsat fasády okolních domů, ale existují k nim vizualizace, architektonické plány a spousta technických výkresů s inženýrskými sítěmi. Přímo přede mnou je kašna s verši Jana Skácela, dalo by se citovat, ba recitovat, ale ty verše už jsou v jiných knihách. Za mými zády štěká pes, kterého tam někdo na chvíli uvázal, kus přírody, řeklo by se, jen za poslední rok na světě vzniklo asi šest set disertací o psech a bylo publikováno zhruba pět tisíc odborných článků. O dítěti u kašny radši ani nemluvit — jeho roztomilá tvářička je ve skutečnosti bojištěm expertů, pediatrů, vývojových psychologů, pedagogů, dietologů, právníků a edukačních poradců, kteří své vědění do těla dítěte propisují přes průklepáky rodičů.

A to všechno je jen ten starý svět, materiální korpus, pařez, který nedávno obrostl digitálním lišejníkem. Mohl bych hovořit o lidech, jistě, ale každý druhý má v kapse chytrý telefon, který o něm vypovídá ažaž, odesílá svou přesnou polohu do několika aplikací současně a ty ji dle algoritmů párují s jinými informacemi, například s volnočasovými aktivitami a sexuálními preferencemi klientů téže seznamovací platformy. O každém člověku existuje neuvěřitelné množství dat, k nimž nemá přístup, v lepším případě pouze vágně svolil s jejich shromažďováním a zpracováním, které už vůbec vágní není. Je to frenezie popisu, všude kolem samé binární kódy, indexované skripty a algoritmy v plné práci, ne jako ta parta dělníků opodál, kteří se jen tak opírají o lopaty a rozhlížejí se po holkách. Nika tohoto náměstí je potenciálně zachycena ve vyčerpávající multioborové studii, stačilo by jen vhodně kombinovat dostupná data, anebo raději rovnou napsat program, který to pak udělá se všemi ostatními náměstími na světě. Je to tak, sedím na lavičce uprostřed dokonale popsaného prostředí a mohl bych sedět na jakékoli jiné lavičce na světě a bylo by to úplně stejné. Byl to hodně dlouhý civilizační projekt od vynálezu písma po web 3.0, ale zápis skutečnosti je v podstatě hotový. Dalším nevyhnutelným krokem bude její přepis, ať už zásahem do genetického kódu, pomocí biotechnologií, nanotechnologií a kybernetiky, nebo s využitím virtuální reality jako takové.

Dopřejme si doušek nostalgie. Dříve se práce spisovatele podobala tomu, co dělali antropologové. Popisovali jsme světy a lidské chování v nich. Bronisław Malinowski, jeden ze zakladatelů antropologie, svým žákům radil zapisovat v terénu vše, co může být důležité. A podobně se chovali spisovatelé — sedávali jsme v rozích kaváren a shromažďovali si do svých bloků postřehy o okolí, o všem, co se dělo a co mohlo být zajímavé, protože jeden nikdy neví, co se s čím propojí a kam ho to zavede; kromě toho existoval sen Velkého Vědění, uskutečněný nyní alespoň jako travestie, anebo Totálního Románu, který obsáhne vše. Jenže co zbývá spisovateli-antropologu či antropologu-spisovateli ve světě, kde se vše zaznamenává v reálném čase a poté uskladňuje na serverech v budovách o velikosti hangáru na vzducholoď, akorát že zahloubených v podzemí? Žijeme v totálně popsaném, totálně ukázaném, totálně předvedeném světě. Kdybychom dnes v Amazonii objevili nějaký nedotčený kmen, zítra se jeho náčelník objeví u Oprah Winfrey a obsah budou sdílet stamiliony uživatelů sociálních sítí, jako když do mraveniště hodíte kus buřtu, aby se něco dělo, a ono se hned něco děje.

Takže muž sedí na lavičce a myslí na ženu, která už nepřijde. Jediné, co je vlastně stále stejně neznámé a co alespoň trochu vzdoruje popisu, a právě proto má smysl o tom psát, je to pole, které se mezi nimi vždy vytvořilo, které se mezi námi vždy vytvořilo, když jsem se ti podíval do očí a ty ses na mě usmála a zamávala mi.

A ty ses na mě usmála a zamávala mi: Oportunističtí pisálkové prohlásili, že Google a Facebook nás znají lépe, než se známe my sami, a možná nakonec budou mít pravdu, jestli to takto půjde dál, ale my se pořád ještě daleko lépe neznáme a toto neznámé nás drží při životě.

A tak mám pocit, že jediná věc, o které mohu hovořit jen já, jsi ty. Ani to samozřejmě není pravda, protože o tobě může hovořit kdekdo a také o tobě kdekdo hovoří, je to k zbláznění, kolik lidí o tobě mluví, ale nikdo o tobě nemluví tak jako já. A vše ostatní, co bych mohl říct, by stejně bylo mlácením prázdné slámy, popisem popsaného, vyprávěním vyprávěného, Velkou Kompilací. Musel bych si zase něco vycucat z prstu, nějakou další vraždu, hrůzu, holokaust, jakýkoli příběh, který by před napětím mezi našima očima dal přednost napětí vymyšlené zápletky. Ale to je také jen stará veteš z učebnice scenáristiky, práce s očekáváním, překvapením, budováním napětí a odkládáním rozuzlení, kognitivní psychologie aplikovaná pro potřeby kulturního průmyslu.

léto

Sál divadla Husa na provázku byl zaplněný do posledního místa. Magor se dostavil podroušený a v košili zapnuté o knoflík špatně, mezerami v zapínání prosvítalo bílé sulcovité břicho. Usadil se za černý otlučený stůl a svištivě nahodil do publika. V sále bylo nesnesitelně horko a mně se zdálo, že Magorův dech tomu rozhodně nepomáhá — něco v něm kvasilo a Magor vydechoval jakousi zasmrádlou výheň jako drak v posledním tažení. Snažil se ty hořlavé výpary hasit půllitrem, ale stejně se potil při každém verši a bílé zplihlé vlasy se mu lepily na povislé tváře.

Publikum na tom nebylo o moc lépe, sál se proměnil v potní chýši a všude bylo cítit člověčinu, pach téměř tak protivný jako to slovo. Ale když už to bylo úplně nesnesitelné, Magor kdovíodkud vylomil dva ledově průzračné verše a jelo se dál.

To vše jsem ovšem vnímal jen napůl. Bylo už zhasnuto, když přes jeviště proplula silueta, jejíž chůze mi někde hluboko v kostech připomněla Ninu.

Za ty dva a půl měsíce, které uběhly od Balabánova pohřbu, jsem na ni víceméně zapomněl. Přesněji řečeno, umístil jsem ji v továrním areálu své hlavy do skladu figurín, který obsahoval pozoruhodné ženy, které jsem někde potkal, ale v podstatě jsem o nich nic nevěděl a neměli jsme nic společného. Dřív jsem je alespoň někdy oslovoval, ale seznamování v poslední době z nějakých nezřetelných důvodů přestalo být samozřejmé a stalo se podezřelým. Jednou jsem Nině v doktorandské pracovně rozepsal e-mail, jenže na konci první věty začal kurzor blikat hrozně nerozhodně a mně se jím nepodařilo proskočit dál — LOVE GAME OVER.

Takže jsem poslouchal, jak Magor klopýtá přes své verše a shazuje jednu překážku za druhou, a zároveň jsem zíral do přítmí nalevo. Hlavně díky oněm dvěma ostrým úhlům mikáda, které se jí pohupovaly kolem ramen, když občas otočila hlavou, nabyl jsem dojmu, že by to mohla být ona.

„Seru na to,“ prohlásil Magor, když zjistil, že půllitr už je prázdný. „Kdyžtak budu venku.“

V sále se rozsvítila světla — a byla to Nina.

Byla to Nina a prchala pryč. „Uvidíme se později,“ oznámil jsem Romanovi, s nímž jsem přišel, a vystřelil jsem za ní. Naštěstí neutekla daleko. Stála pod schody a na někoho čekala. Spatřil jsem ji jako první a na několika posledních schodech se mi podařilo zvolnit krok. Dalo by se říct, že jsem vybrzdil všechny ty, které jsem předtím předběhl.

„Nina?“ ukázal jsem na ni prstem, „Nina…“ pátral jsem v hlavě po jejím příjmení, přestože jsem si ho moc dobře pamatoval, „Nina z Olomouce?“

„Jsem to já,“ přiznala.

„No to vidím. Ale co děláš v Brně?“

„Udělaly jsme si výlet.“

„A?“ řekl jsem, aniž jsem tušil, na co se asi tak ptám.

„A přišly jsme už o den dřív.“

Takže věděla, že zítra mám na Měsíci autorského čtení být já?

Stáli jsme trochu hloupě přímo pod schody, takže nás všichni museli obcházet. „No to je… víš co, pojďme trochu stranou,“ vyvedl jsem ji ven na Alžbětinskou scénu.

„Musím počkat na holky,“ řekla a rozhlížela se, jestli je někde neuvidí.

„Jasně, já bych zas neměl utéct Romanovi. Takže v Brně na výletě… A co máte v plánu?“

„Myslíš teď? Nic zvláštního. Dala bych si pivo.“

Stoly na Alžbětinské scéně se rychle zaplnily, anebo už byly obsazené lidmi, kteří s Magorem neměli tolik trpělivosti. „Tady se asi nevejdeme,“ řekl jsem. V tu chvíli se objevily Nininy kamarádky. Jednu z nich jsem poznával, byla to ta, co spoléhala na černou v různých stupních sepranosti.

„Ahoj,“ řekl jsem a podal jim ruku, „Jan.“

„Jitka, ahoj.“

„Ahoj, Alena,“ řekla ta sepraná.

Došlo mi, že s Ninou jsme se takto nepředstavili, ale zdálo se mi hloupé se k tomu teď vracet. Proud lidí navíc vyvrhl Romana, a tak jsem radši představil jeho. „Půjdeme na pivo?“ zeptal jsem se.

„Všichni?“

„Jasně. Holky kvůli tomu přijely až z Olomouce.“

„Aby s náma mohly na pivo? To dává smysl.“

Jenže mezitím se objevili nějací Romanovi známí, takže jsme tam pořád jenom stáli a představovali se a mně se zdálo, že to nikdy neskončí.

„Co kdybychom šli do Trojky?“ navrhl jsem.

„My ještě chvilku zůstaneme tady,“ řekl jeden z Romanových známých.

„Za chvilku přijdu,“ prohlásil Roman.

„Tady jsou tři holky a ty nejdeš s náma?“ nasadil jsem tón, ze kterého mělo být jasné, že rozhodně chci, aby šel taky — já se budu věnovat Nině a on by se měl postarat o ty dvě.

„Budu tam rychleji než vy,“ ujistil mě.

Vydali jsme se na Šilingrovo náměstí a odtamtud po Dominikánské ulici do kavárny Trojka. Po dalším nesnesitelně horkém dni, které onoho července následovaly jeden za druhým, slunce konečně zapadlo kamsi za obzor a ulice města pozvolna vychládaly jako motor zaparkovaného auta. Brno si nasadilo masku jižního města, zahrádky všech kaváren a hospod se zaplnily a bzučely jako úl. Procházeli jsme kolem diskotéky, před kterou vybublali mladí, v jedné ruce cigareta, v druhé mobil s puštěnými videoklipy z YouTube, a já jsem měl pocit, že tohle je jeden z těch večerů, kdy je něco ve vzduchu. Týkalo se to stejně tak lidí jako města samotného, týkalo se to přítomnosti.

„Takže v Brně na výletě,“ blekotal jsem a ony poslušně přikyvovaly.

Stolky na nádvoří Domu pánů z Kunštátu byly také obsazené. Šli jsme si objednat dovnitř a usadili se s pitím na schodech v horní části nádvoří plného lidí. Nad hlavami nám blikal barevný neon, logo Domu umění, a vedle nás se leskl stříbrný objekt, který patrně nemohl reprezentovat nic jiného než neforemný kus hmoty, ale zato opravdu hodně velký.

„Konečně se dá dýchat,“ řekla Jitka a usmála se na mě.

„Úleva,“ kývl jsem a napadlo mě, že tuhle výpravu třeba vůbec nevede Nina. Třeba je tu ona jen jako doprovod.

„Tak jak se vám líbilo čtení?“ nadhodil jsem poté, co jsme si připili.

„Já mám Magora ráda,“ řekla Alena.

„Ale nezdál se úplně ve formě,“ Jitka na to.

„Byl příšernej,“ shrnula Nina.

„Vy se teda dobře doplňujete!“

Zasmály se a pak se Nina zeptala: „A co tobě?“

„Androši to prostě mají těžký,“ plácal jsem, co mi slina přinesla. „Dvacet let žili pod šutrem, a teď když ho někdo shora odvalil…“

„Říkala jsem si, že by mohl mít víc úcty k publiku,“ podotkla Jitka, která působila jako slušná a chytrá dívka.

„Jenže jeho publikum ho má rádo právě takovýho, jakej je,“ bránila Magora Alena. Takže ten její černý outfit byla uniforma ze skladů undergroundu.

„To máš asi pravdu,“ řekl jsem a přemýšlel, kde sakra je ten Roman, aby s nimi o těchhle věcech diskutoval. Nejezdil snad taky na to Magorovo Vydří? Určitě má kopu skvělých historek s opilým Magorem, který všem kolem nadává do sráčů a kurev, a druhý den ráno je něžný jako poupátko.

„Ale je fakt, že Krchovskýho žeru víc,“ připustila Alena.

„Jasně, ten je fajn. Měly byste vidět, jak u sebe doma vysypává mravencům cestičky cukrem, aby věděl, kudy pochodují. Je to ten nejohleduplnější cynik na světě.“

„Ale to androši právě jsou!“ zajásala Alena. „Někdy mají drsnou masku, ale jsou to většinou hrozně hodný lidi. Tak hodný, že ani nepatří do tohohle světa.“

To se mi zdálo příliš a hlavně jsem si uvědomil, že Nina už se do hovoru nějakou dobu nezapojuje. Rozhlížela se po nádvoří a zdálo se, že je myšlenkami kdovíkde. „To je tvoje oblíbený místo?“ zeptala se teď.

„Jenom v létě. Vevnitř to moc nemusím, ale nádvoří je fajn.“

„Takový skoro italský,“ řekla.

„Přesně. Máš Itálii ráda?“

„Za měsíc jedu do Bari hlídat dítě do jedný česko-italský rodiny. Našla jsem si inzerát na internetu a těším se, že na pár týdnů zmizím.“

„A je to v pohodě, jet do jižní Itálie jen na základě internetovýho inzerátu?“ staral jsem se. „Víš co, abys nezmizela nadobro.“

„Ta paní působila solidně, už jsme si telefonovaly.“

Při slově solidně jsem si představil postarší obchodnici s bílým masem v meruňkovém kostýmku, ale nic jsem neříkal. Místo toho jsem se zeptal: „A jak to vlastně dopadlo s tím kurzem? Dostalas kredity zadarmo?“

„Rozhodně levněji než z historický mluvnice,“ ušklíbla se. „Ale je to vlastně celý omyl. Hlásila jsem se na filmovou vědu a výtvarku, ale univerzita mi poslala špatnej termín přijímaček. Takže bohemistiku mi pak místo tý výtvarky nabídli jako takovou omluvu. Ve skutečnosti jsem vždycky chtěla bejt klapka,“ zasmála se a naznačila, jak by jí to šlo.

„Seznamování s Ninou poprvé,“ řekl jsem. „A ta výtvarka?“

„Výtvarka nic. Dřív jsem malovala hodně, ale pak se to nějak zlomilo. Puberta, znáš to. Ale chtěla jsem bejt taky sochařka.“ Po chvilce pokračovala: „Líbí se mi pracovat s materiálem, akorát nemám moc trpělivosti. Nejvíc mě baví to první gesto. Ale detaily ať dělá někdo jinej.“

„Nejvíc tě baví to první gesto, jo?“ zopakoval jsem, protože jsem měl pocit, že to je první věc, co mi o sobě řekla.

„Vždycky,“ přitakala. „Asi i proto se ráda seznamuju. Na začátku je to nejlepší, pak mě to přestává bavit.“

„Protože v každým vztahu musí člověk dřív nebo později začít řešit detaily, co?“

„Možná. Neříká se, že ďábel je v detailu?“

„Říká, ale v úplně jiným významu.“

„Ty seš asi na významy dobrej, viď?“ řekla uštěpačně a pak se obrátila k Jitce s Alenou: „Nechcete něco donýst? Půjdu si pro víno.“

Šli jsme s Ninou vyřídit jejich objednávky. Když jsme se zvedli, uvědomil jsem si, že musí měřit snad sto osmdesát centimetrů — měla ploché sandály, a i tak byla skoro stejně vysoká jako já. Než jsme nádvoří přešli, odplížilo se za ní několik hladových pohledů, táhlé zavytí se asi ozvalo přímo ve mně.

Na zpáteční cestě jsem konečně zahlédl Romana. Postával za zamčenou mříží průchodu, který vedl k hospodě U Poutníka, v ruce půllitr se zbytkem piva. „Tak jak to jde, donjuane?“ zazubil se na mě. „Vím o té holce jenom to, co vidím, a nic víc bych ani vědět nepotřeboval.“

„Takových je vás tu víc. Ale já se ji snažím pochopit, kamaráde, takže mám výhodu sta světelných let. Jdeš konečně za náma?“

„Nevím, nechce se mi to obcházet. Díval jsem se, že ty dvě si hezky povídají spolu, ne?“

„Co jim zbývá. Jsou to asi jenom komorný a vystačí si. Ale buď ve střehu.“

„S každým dalším pivem je to lepší a lepší,“ ujistil mě.

„Myslíš tvoje připravenost, nebo obecně?“

„Moje připravenost obecně.“

„Ještě jedno a budeš všehoschopný,“ upozornil jsem ho.

„Pak pohledem rozřežu tu mříž a postarám se o ty dvě.“

Vrátil jsem se na schody, napil se vína a pravil jsem: „Takže vy jste do Brna přijely na moje čtení, jo? Tomu se mi ani věřit nechce.“

„To byl Ninin nápad,“ práskla ji Alena.

Tázavě jsem se na Ninu podíval.

„Jestli doufáte, že se teď budu červenat, máte smůlu. Naučila jsem se to ovládat vůlí. Radši nám řekni, co budeš zejtra číst.“

„Asi něco ze Hry pro čtyři ruce. Když už jsme u toho, půjčila sis ji tehdy od toho kluka, kterýmu jsem ji dal?“

„Donesl mi ji až nedávno, zrovna ji mám rozečtenou.“

„Zrovna ji čteš?“

„Jo, to jsem právě řekla.“

„Já vím, že jsi to řekla…“ Nina však nevěděla, co to znamená — nevěděla, že není nic lepšího, než když člověk takhle v létě potká holku, jako je ona, která právě čte jeho knihu, nevěděla, kolik miliard neuronů se v tu chvíli propojuje a co se děje jinde v těle. „Nebudu se tě ptát, jak se ti to líbí, když to ještě nemáš dočtený.“

„To se neptej,“ řekla. „Tak jako tak jsme se měli potkat až zejtra…“

„Aha, takže tohle nebylo v plánu?“

„Vůbec — vypadli jsme ze scénáře.“

„Teď musíme improvizovat.“

Jenže nikoho zrovna nic nenapadlo, takže jsme se jen rozhlíželi kolem. Na neonu nad námi postupně přeblikávaly barvy, zelená, červená, růžová, modrá, žlutá, pak všechny dohromady a zase dokola: zelená, červená, růžová, modrá a žlutá.

„My už asi půjdeme,“ ozvaly se Jitka s Alenou, jako by se alespoň ony držely scénáře.

„Podle mě se tě na něco ptají,“ upozornil jsem Ninu.

„Dala bych si ještě skleničku. Vy už fakt chcete jít, jo?“

„Je mi už trochu zima, nic jsem si nevzala,“ vysvětlila Jitka poslušně.

„Tak já jsem za chvilku doma,“ řekla Nina.

„Klíče máš?“ zeptala se první komorná a ta druhá se zajímala: „A víš vlastně, kudy se tam dostaneš?“

„Kdyžtak vám ji dovedu,“ slíbil jsem v obavě, že si teď pět minut budou vysvětlovat cestu městem, které ani jedna pořádně neznají.

Osaměli jsme a zkusmo se na sebe usmáli. Někomu na nádvoří vypadlo z ruky sklo a rozbilo se, ozval se nepříjemný opilý smích. „A nemohl by to místo skleničky být kelímek?“ zeptal jsem se. „Mohli bychom se jít projít na Špilberk a vzít si to víno s sebou, co říkáš?“

Neříkala nic, ale zvedla se.

Vzali jsme to opět přes Šilingrovo náměstí, na Husově ulici se kolem nás jako stádo dobytka prohnaly hlučné půlnoční rozjezdy. Přešli jsme na druhou stranu a odbočili na Pellicovu, kde už se od domu k domu rozpínal noční klid.

„Myslela jsem si teda, že v Brně dostanu lepší víno…“

„Dostala bys, kdybys to řekla dřív. Anebo kdybysme nepili to nejlevnější,“ řekl jsem. „Tak tady bydlím…“

„To je ale náhoda.“ Zatvářila se zmateně.

„Je mi už taky trochu chladno, jen si vezmu nějakou mikinu,“ usmál jsem se. „Ty seš v pohodě?“

„Já mám tričko tady v kabelce.“

„Chceš se podívat dovnitř?“

„Budeš hned zpátky, ne? Počkám tady.“

Odemkl jsem dveře prázdného bytu, vzal jsem si mikinu a přezul se do tenisek. Pak jsem ještě zašel do kuchyně, abych se po všem tom víně napil vody. Řídkými záclonami sem dopadalo světlo z pouliční lampy, Nina stála pod ní a zapalovala si cigaretu. Překvapilo mě, že kouří. Přes červené tílko si oblékla červené tričko s dlouhým rukávem, kouřila a jednou nohou opisovala na dlažbě neúplné kružnice. Měl jsem chuť otevřít co nejtišeji okno a překvapit ji otázkou, na co právě teď myslí. Já sám jsem se sklenicí v ruce pomyslel na to, že málokde se vyskytuje tolik trapnosti, jako když se lidé seznamují s vyhlídkami na milostný vztah. Vybavily se mi ty přírodovědné dokumenty, kde ptáci natřásají svá barevná peříčka, anebo po okolí sbírají ulepené kousky staniolu, případně zobákem freneticky kosí stébla travin, aby připravili jeviště pro scénu páření. Možná se na to díváme tak rádi, protože v tom vidíme vlastní nejapnost a může se nám alespoň ulevit, že je zděděná. Jen výjimečně se ještě stane, že milostný vztah začne tam, kam vede zavátá stopa jazyka, totiž u jakési milosti, která se kolem zničehonic vznáší jako obrovská rybářská síť kolem hejna leskle kovově barevných ryb. Měl jsem v tu chvíli pocit, že její oka vidím proti nočnímu nebi někde nad Špilberkem, ale nejspíš to byla jen ta záclona, u níž jsem stál a která mi šrafovala výhled.

„Takže ty kouříš…“ řekl jsem, když jsem vyšel z domu.

„Právě teď jo. Ale jindy spíš ne. Výjimečně.“

„Takže teď je to výjimečný?“

„No…“

„A nepotřebuješ ani na záchod? Nebo vodu?“

„Jsem úplně spokojená. Vypadá to jako pěkný bydlení,“ kývla k domu.

„Pellicova je jedna z těch ulic, kde jsem v Brně vždycky chtěl bydlet. Seš úplně v centru, ale zároveň máš klid.“

„Mám ráda funkcionalistický domy,“ oznámila mi.

Odbočili jsme z ulice do parku a vydali se úzkou cestičkou vzhůru k osvětlenému Špilberku, jehož hradby prosvítaly mezi stromy.

„Já jsem chvilku byla na kolejích, ale to nešlo. Teď jsem na privátě. Je nás tam šest nebo sedm holek, ale je to velkej byt s vysokejma stropama, takže se tam v pohodě vejdeme. Má to určitě přes sto metrů čtverečních.“

„Takže starý dům?“

„Celej ten dům patří církvi, hned naproti je teologická fakulta.“

„Církvi? Jsi věřící?“ Překvapilo by mě to stejně jako ta cigareta, kterou teď zamáčkla o víko odpadkového koše. Ale vždyť jsem ji vlastně vůbec neznal — proč si muži tak často myslí, že všechny přitažlivé ženy znají?

„Já ne, ale všechny ostatní holky na tom bytě jo. Choděj pravidelně na mše, a dokonce do nějakejch křesťanskejch kruhů.“

„Takže se tě snaží evangelizovat? Dostaly tě na hlídání, jo?“

„To se mnou moc nejde. Musí stačit, že jsem pokřtěná,“ řekla a po chvíli dodala: „Spíš jim někdy jen tak pro zábavu hraju tu druhou stranu. Ale ty se mě pořád na něco vyptáváš…“

„No jo, a co je na druhé straně?“ zajímal jsem se dál, protože ptát se pro mě vždycky bylo jednodušší než mluvit o sobě. Ale hlavně jsem konečně udělal to, nač jsem měl chuť celý večer. Vzal jsem Ninu kolem boků a opakoval jsem: „A co všechno je na druhé straně?“

Na okamžik zaváhala. „Možná tohle?“

„Co jako?“

„Vypít půl litru vína a odejít v noci do parku s někým, koho skoro neznám?“

Pokračovali jsme vzhůru. Kolem lamp se shromažďoval noční hmyz a občas se odněkud ozvalo zajíkavé veselí.

Měl jsem na ni příšernou chuť, ale znali jsme se asi tak pět hodin. Stoupali jsme k hradu, prohodil jsem: „Táta tam kdysi pracoval jako průvodce v kasematech. Pak o tom napsal knížku Průvodce povětřím a tmou.“

„Nevěděla jsem, že tvůj táta taky píše.“

„Dlouho nic nevydal. Poslední knížka mu vyšla někdy na začátku devadesátých let. Od té doby je ředitelem Českýho rozhlasu tady v Brně.“

„A četl jsi to?“

„Dávno, ještě na gymplu. Ale spíš si pamatuju, že jsme tady z hradeb házeli vlaštovky dolů do města. Bylo mi tak šest a přišlo mi to jako ta nejlepší věc na světě.“

„A byly na nich nějaký vzkazy?“ zeptala se.

„Vzkazy? Jasně, na každý bylo napsaný to stejný a byla to ta nejdůležitější otázka v životě.“

„A teď se mám zeptat jaká?“

„Ne, teď mi máš říct, z jakýho filmu to je. Malý kluk vyhazuje z okna vlaštovky, na kterých je prý napsaná ta nejdůležitější věc v životě. Říkalas přece, že studuješ filmovou vědu, ne?“

Zamyslela se a pak řekla: „Milenci ze severního pólu?“

„Los amantes del círculo polar!“ zvolal jsem do koruny nejbližšího stromu. „Los amantes del círculo polar!“

„Buď odvážný, Otto,“ citovala Nina a smála se.

„Mám Médema ráda,“ řekla Nina. „Ale čím starší film, tím lepší. Teď už trochu vykrádá sám sebe.“

„Teď ti je devětadvacet, jo?“

Uvědomil jsem si, že ani já nevím, kolik přesně je jí. Ale právě dokončila první rok na vysoké, takže jí určitě bylo něco kolem dvaceti.

„Od narození…“

„Úleva?“