© Kateřina Tučková, 2012

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2012 (elektronické vydání)

Foto v kapitole „Případ ‚Bohyně‘“ © SOkA Uherské Hradiště

Foto v kapitole „Janigena“ © MAFRA, a. s.

ISBN 978-80-7294-649-5 (formát PDF)

ISBN 978-80-7294-650-1 (formát ePub)

ISBN 978-80-7294-651-8 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-652-5 (formát MobiPocket)

Obsah

(PROLOG)

ČÁST I

Surmena

Dora Idesová

Archiv: den první

Bílý hádek

Pardubické nokturno

Kateřina Shánělka

Archiv: den druhý

Společné dědictví

Závrať noci

Archiv: den třetí

Jakoubek

Archiv: den čtvrtý

Případ „Bohyně“

ČÁST II

Internát

Irena Idesová

Antikvariát pana Oštěpky

Josef Hofer

Zaklínání bouřky

Alžběta Baglárová

Irma Gabrhelová

Otec

Dopis

Josefína Mahdalová

Magdaléna Mĺkva

ČÁST III

Modrá složka

Hexenarchiv

Spis Hexenwese Surmenová

Spis Hexenwesenfamilie Mahdalova

Badatelé se zvláštním pověřením

Friedrich Ferdinand Norfolk

ČÁST IV

Koprvazy

Justýna Ruchárka

Červený náramek

Věnceslav Rozmazal

Ingeborg Pitínová

Potočná

Janigena

ČÁST V

Jindřich Švanc

Bedová

(EPILOG)

Poznámka autorky

Dovnitř není pořádně vidět. Stoupá si na špičky, aby s nosíkem přilepeným na sklo nahlédla za záclonu zavěšenou z půlky okna. Mezi bohatými hlavicemi pelargonií, které se jindy kývají vyvěšené ven a dnes jsou z nepochopitelného důvodu uvězněné za skleněnými tabulkami, je tma. Ale ta tam bývá skoro vždycky. Malými okénky proniká do domu světlo jen za jasného dne.

Otočí se, aby přehlédla cestu stoupající k jejich chalupě. Surmena se taktak šourá, odjakživa nemůže na nohy a Jakoubek jí taky nepřidává. Je těžký, ona to ví, sama ho už skoro neunese.

Znovu se obrátí k oknu. Zdá se jí, že vidí nohy. Zpoza pece vykukují nohy, sotva od kolen dolů, ale ano, jsou to nohy obuté v těžkých černých holinách.

— Vidím nohy! Tatínek je doma! křikne za sebe na Surmenu. — Tak přece je doma!

— Počkej, uhni, odsune ji Surmena s Jakoubkem v náručí, když konečně vystoupá až k ní. Dlaní si zacloní oči a přitiskne tvář k nejvyšší tabulce.

— No ba, je tam. Holomek.

Narovná se, nadhodí si Jakoubka na lokti a řekne: — Tak pojď, a když se otáčí, ještě je slyšet, jak si pro sebe mumlá: — Ten ať si mě nepřeje, ožrala.

Rázným krokem se vydá kolem hrubě nahozených zdí, ona těsně za jejími sukněmi. Kroky v mokré rozbředlé půdě čvachtají. Snaží se vskakovat do Surmeniných stop, ale nestačí jejímu rázu. Vrznou vrátka a i ona se jimi prosmýkne. Nechá je otevřené a běží kolem Surmeny ke dveřím domu, široká aktovka se jí na zádech kolíbá a nad ní poskakují dva štětinaté cůpky už jen s jednou mašlí. Před prahem se zastaví a s očima doširoka otevřenýma, s bradou spadlou se otočí k Surmeně. Vedle dveří stojí špalek, ale sekerka, obvykle v něm zaražená, chybí. Nafouklá těla kočky i koťat tam musí ležet už řadu hodin.

— To je Micka, řekne překvapeně, — to je naše Micka. A koťata. Ještě nám je ani nestihla ukázat!

Kočičí tělo se vydouvá do tvaru balonu, krvavý otvor krku se hemží mouchami. Těla koťat by se vešla do mističky dlaně. Maličká a plyny dokulata vydutá; kdyby dlaň naklonila, mohla by z ní vypadnout a kutálet se ze svahu dolů, až do Hrozenku.

— Ten ožrala, ten prevít, ten si to odskáče, dusí se vztekem Surmena, bere ji tvrdě za rameno, obrací od té krvavé scény a tlačí do dveří, dovnitř, do malé předsíně.

— Otři si boty, ať nenaděláš, řekne jí nazlobeně, ale není třeba, ona stojí, pomalu šoupe nohama o rohožku a otáčí se, aby ještě zahlédla to, co zbylo z Micky.

— Nedívej se tam, budeš mít zlé sny! přikazuje Surmena a Dora se jako o překot rozběhne předsíní. Ve dveřích do světnice do Surmeny vrazí. Nekonečný zlomek vteřiny, v níž se v letu posledního kroku prosmýkne mezi Surmeniným bokem a rámem dveří a dokončí svůj drobný krok s pohledem náhle připoutaným k prkenné podlaze. Vedle tatínkových nohou leží maminka, sukni má vykasanou nad stehna a kolem ní, všude kolem ní kaluž temné, zaschlé krve. Ticho. A oni tři ve dveřích jako sousoší.

— Vééén! projede jí najednou jako ostří nože Surmenin vysoký hlas, škubne jí, až celá poskočí, klepne hlavičkou o futra a běží ven, nohy o sebe škobrtají, div že neupadne. Za sebou slyší Jakoubkův vyděšený pláč a Surmenin křik, který se zasekl na jediném slově: — Vééén! Ven! A ona běží, kolem Micky a jejích koťat, podél dřevěného plotu, proběhne vrátky, běží okolo chalupy, po cestě rozmoklé letním deštěm, cestou dolů, dál. Až k Surmeninu. Tam se zastaví, způsobně otevře a zavře vrátka a pomalým krokem jako vždycky zajde k lavičce na náspí. Usadí se a s pohledem upřeným do protějšího kopce čeká. Vidí, jak cestou, kterou právě běžela, pajdá Surmena ohnutá Jakoubkovou tíží, ale rychle, tak rychle, jak ji ještě nikdy neviděla. A už se k ní nese bratrův pláč i Surmenino supění.

Surmena ztěžka dosedne na lavici a s jednou rukou na Jakoubkově hlavě a druhou na jejím rameni je konejší.

— To nic, to nic, říká.

Ale ona jí nevěří. To není nic, toto.

Slunce už zapadlo a do hor se vkrádá tma. Sedí na lavičce a Jakoubkův pláč pomalu utichá, jen tu a tam ještě vybublá v drobném, trhaném vzlyku. Za chvíli už Dora slyší jen jeho pravidelný dech šramotící soplíkem. Surmena už oddechuje klidně, ale ruka objímající Dořina ramínka opásaná řemeny aktovky se jí stále chvěje. Na těch řemenech jsou velké červené odrazky, tak jak si přála. Velké červené placky, které odrážejí světlo, když na ně někdo posvítí, takové, jaké mají děcka zdola, z Hrozenku. Jely pro tu brašnu s maminkou až do Uherského Brodu, to bylo minulé léto.

Nad jejich chalupou na protějším svahu se už setmělo, noc se vynořila zpoza kopce v pomalém, nezastavitelném proudu, jako by ji někdo vyléval od Bojkovic.

— Zůstanete u mě, řekne pak Surmena.

A když ji ukládá do dek a vydělaných ovčích kůží za pecí, do tepla, které se rozlévá všude kolem ní a po spařeném máku i v útrobách jejího žaludku, stačí Dora ještě zaslechnout: — Nic se neboj, však my to spolu zvládneme. Budeš mi dělat andzjela. A budeš se mít dobře. Uvidíš.

ČÁST I

Surmena

Dlouho si myslela, že tou událostí začalo všechno jejich trápení. Jenže ono to vůbec nezačalo tehdy, v tom okamžiku, kdy stáli ve dveřích chalupy na koprvazské kopanici a zírali na těla rodičů. Dora nebyla tak hloupá, aby ze vzrušených tváří vesničanů nevyčetla, že to začalo už kdysi dávno, tak dávno, kam její krátká paměť zdaleka nesahala. Neošálily ji jejich zkormoucené obličeje a řeči jako: — Taková nešťastná náhoda! nebo: — Proč se to stalo zrovna vám!? Neobalamutili ji, protože i ona byla součástí toho celku, cítila s ním, dýchala s ním. A i když se snažili sebevíc, i k ní to zkrátka časem prosáklo, to, co se neslo šeptandou za jejími zády, totiž to, že to do sebe přesně zapadá, že se to muselo stát nějak takto. Takto, nebo možná trochu jinak, ale zkrátka podobně nešťastným způsobem. Protože i její matka byla bohyně a žádná bohyně nemá lehký osud.

Na druhou stranu, toto zřejmě překračovalo všechny meze, pochopila Dora, když jednou zaslechla, že pod sekerou neskončila žádná, co znala tajemství bohování, už víc než tři sta let.

Tak proč její matka? ptala se pak pořád dokola, ale odpověď nedostala. Nikdo o tom nechtěl mluvit. Kdykoli na to zavedla řeč, každý se jen zděšeně odvracel, jako by se rouhala přímo před svatými ostatky. Mlčela i Surmena.

A tak jí nezbývalo nic jiného než udusat to někde hluboko v sobě. Dospěla k tomu za několik měsíců a zabouchla za tou událostí dveře, rozhodnutá se k tomu už nikdy, nikdy nevracet. Ať už to začalo, kdy chtělo, a ať už to dopadlo jakkoli.

Ostatně, měla napilno. Musela se učit být andzjelem a pod přívalem nových, vzrušujících událostí se pomalu, postupně vytrácel i její žal. Ona — andzjelem!

Předtím o nich jen slýchala. O dobrých andělech, kteří vodí potřebné k bohyním a při tom nikdy nepřijdou zkrátka. Nikdy ale žádného nepotkala, i když se kolikrát schválně zdržovala na stráních, ze kterých mohla vidět k Surmeně, k Irmě nebo ke Kateřině Hodulíkové.

— Ukaž mi svého andzjela, tetičko! Kdo ti ho dělá? chtěla vědět, kdykoliv tamtudy měly s matkou cestu. Surmena se tvářila, jako by o žádných andělech nikdy neslyšela, a její matka Irena se smála. — Já jsem taky bohyně, a viděla jsi u mě někdy nějakého? ptala se. Jenže její matka byla jiná bohyně, taková zvláštní. Vlastně moc nebohovala. A andělé k ní proto nikoho nevodili.

A teď to tajemství puklo, samo od sebe, otevřelo se jako přezrálý lusk a naráz vydalo všechny své plody — nejenže se dozvěděla, kdo jsou andělé bohyní, ale stala se jedním z nich.

Svět se od základů změnil. Tatam byla dlouhá odpoledne, která se podobala jedno druhému, tytam byly chvíle plné nudy, v nichž se život rozpíjel do rozostřených kontur. Od té doby, co se stala andělem, už nikdy zbůhdarma neseděla na lavičce na zápraží horské samoty. Její čas se stal součástí času mnoha lidí, mezi nimiž zastávala důležitou roli. Vykonávala ji hrdě a s vědomím odpovědnosti k tajuplné tradici, která vycházela z minulosti tak dávné, že si nikdo ze Žítkové, nikdo z Kopanic neuměl představit z jaké. Každý jen uctivě pokyvoval: — Bohování je prastaré, bohyně a andzjelé tu byli odjakživa.

Odjakživa, odvždycky. Dora to dobře věděla, co ale do chvíle, než se stala andělem, netušila, bylo, že bohyně a jejich umění jsou taková vzácnost. Že je jinde nemají. Když byla malá, tak si dokonce myslela, že být bohyní je jen jedna z forem existence — že ženy se zkrátka dělí na tetky z pošty nebo jednoty, na dojičky a krmičky z JZD, a na ty, co se živí jako bohyně. Zdálo se jí to být stejně přirozené povolání jako jakékoliv jiné. Ani ji nenapadlo, že by to tak nebylo i jinde.

Teprve až se stala andělem a poznala, z jak velkých dálek za bohyněmi lidé jezdí pro radu nebo léčení, pochopila, jak jedinečné ty ženy jsou. O to nadšeněji pak andzjelovala a pečlivě dodržovala všechno, co jí Surmena kladla na srdce.

— Když přijede autobus, stůj vždycky poblíž zastávky, nikoho na sebe neupozorňuj, jen čekej, až tě někdo osloví. Jestli se bude ptát na cestu k bohyni, zeptej se ho, jestli je tak hloupý, že věří na bohyně. Počkej, co ti odpoví. Když bude rozpačitý, doveď ho. Když bude moc sebejistý, radši se kliď, od takového nepojde nic dobrého. A dávej si pozor na dvojice. Pamatuj, že lidé sem častěji jezdí s trápením, se kterým se potýkají sami a ke kterému nepotřebují žádné svědky, opakovala Surmena často.

Dora si to zapamatovala dobře. Pečlivě si prohlížela lidi, které vyplivly odpolední autobusy z Brodu, a když viděla někoho cizího rozpačitě se rozhlížet kudy kam, připletla se mu do cesty a počkala, až se jí zeptá: — Holčičko, prosím tě, nevíš, kde tady bydlí bohyně?

Ti lidé byli různí, obyčejní i zvláštní, téměř vždy osamělí a ustaraní, ale čas od času se mezi nimi objevily i dvojice, před kterými ji Surmena varovala. Nejčastěji to byl muž a žena, oba mladí a zdraví a vůbec nevypadali, že mají nějakou starost — Dora by do nich rozhodně neřekla, že potřebují pomoc bohyně. Na jeden takový pár si dodnes dobře vzpomíná, potkala je zpočátku svého andzjelování.

Ta dvojice postávala na zastávce ještě dlouho poté, co autobus odjel, přesně tak, jako to dělávali přespolní, když se rozhodli vyhledat některou z bohyní a neznali k ní cestu. Dora je chvíli pozorovala — turisticky oblečenou ženu, která ve svém oděvu působila v pracovní den nezvykle a která se zprudka napřímila, vždycky když k ní muž, co s ní přijel, úkosem promluvil, a muže v klobouku a dlouhém plášti, který se choval, jako by k ní vůbec nepatřil. Doře se zdáli podezřelí a chtěla proto zmizet, ale dřív než se stačila otočit, zahlédla, jak ten muž kývl a žena se na jeho pokyn vydala směrem k ní.

— Holčičko, prosím tě, nevíš, kde tady bydlí bohyně? zavolala pak na ni ta ženská lísavě.

Dora chvíli tiše přešlapovala, pak ale váhavě přikývla a ukázala na vršek hory Kykule.

— Až tam nahoře, v lese. Vede tam modrá značka, podle ní přijdete až ke křížku a od něj uvidíte jedinou chalupu, tam bydlí bohyně.

Žena jí horlivě poděkovala, vytáhla z kapsy korunu a vtiskla jí ji do dlaně. Pak se otočila a svižně odcházela ukázaným směrem. V závěsu několika metrů ji následoval ten muž. Dora se za nimi dívala, dokud se jí neztratili v ohybu cesty vedoucí k úpatí divoké karpatské hory.

I dnes by ji zajímalo, jestli ti dva tenkrát přenocovali v krmelci uprostřed hlubokého lesa, kterým nepronikalo nic, jen jediná modře značená stezka, která vedla z Hrozenku ke křížku a pak se ztrácela, nebo jestli se stihli vrátit do vsi. Každopádně poslední autobus na Brod odjížděl v 16.15 a ten stihnout určitě nemohli.

Ale ne všichni přespolní bývali tak podezřelí. Naopak, většinou to byli lidé, kteří Surmenino vědění opravdu potřebovali. Dora je po čase poznala už na první pohled. Zachmuřená starší dáma s taškou byla jistota, ta šla obvykle kvůli dětem. Mladá holka rozpačitě postávající u tabule s jízdním řádem, to byla taky jistota, ta si šla poslechnout o lásce. Taky tam přijížděli lidé, kteří vypadali nemocně. Všechny takové Dora k Surmeně vodila ráda, protože věděla, že jim pomůže a že se jejich tváře už brzy rozsvítí něčím zvláštním, nadějí.

Dora je už na zastávce, kde ji požádali, ať je zavede k bohyni, brala za ruku a vyváděla je nahoru, kolem hřbitova, kopanice Černé, lesem až k rozcestí, odkud už mohli zahlédnout Surmeninu chalupu na Bedové. A přitom andzjelovala, přesně tak, jak ji naučila Surmena.

— Měl jste dlouhou cestu? vyzvídala Dora a tvářila se přitom, jako by jí to přišlo na jazyk jen tak, aby řeč nestála.

— Nejste po cestě unavený? Surmena vám uvaří čaj z jitrocele, ten vám udělá dobře!

— A cože jste takový smutný? To vás něco trápí? Na těle? Nebo na duši?

Neumí ani spočítat, kolikrát to se Surmenou procvičovaly — systém chytrých otázek, jejich rozptyl v čase a ledabylost jejich kladení. Jakoby samosebou si pak s nimi Dora během dlouhé cesty na vrcholek žítkovských kopanic povídala. A čím výš do hor stoupali, tím byli vřelejší a upřímnější, jejich dlouho potlačované starosti z nich vyvěraly, někdy pomalu, jindy o překot, ale s vědomím, že už už dojdou úlevy, že balvan svého trápení co nevidět složí na prahu chalupy, k nohám ženy, která prý pomůže s každým soužením. Během toho výstupu tak Doře, neznámému cizímu děcku, které jim za chvíli mělo zmizet ze života, prozradili, co je trápilo, a tak na konci té cesty, tam, kde se stezka větvila ke dvěma kopanicím, Koprvazům a Bedové, a kde se s nimi loučila, o nich Dora věděla všechno. No a pak stačilo už jen těch deset minut, o které lesíkem přiběhla zezadu k Surmenině chalupě dřív než návštěvník obcházející louku po obloukem se vinoucí cestě, aby jí mohla říct, co se dozvěděla.

— Tak pojďte, pojďte, vítala pak Surmena návštěvníka, dřív než otevřel vrátka v plotě, — pojďte a nebojte se, já vám pomůžu, od bolesti zad i od té patálie s těmi ztracenými penězi, jste vy to ale hlava děravá, že? Ale nevadí, snad nebude zas tak zle, tak pojďte, pojďte, však my už spolu vymyslíme, jak to celé napravit!

Nebylo jediného návštěvníka, který by neupadl v nábožnou úctu před ženou, která, sotva jej uviděla, dokázala přečíst všechna jeho soužení, aniž by cokoliv vyslovil. Ti lidé pak pokorně vcházeli dál, do tmavé světnice, v níž se zastavil čas v polovině minulého století a kde Surmena rychle stavěla na plotnu hrnek na roztavení vosku a na stůl mísu s chladnou vodou.

— Tohle je to, co jim pomůže nejvíc, smála se po jejich odchodu dobrosrdečně Surmena, když se jí Dora později ptala, jestli ty lidi nepodvádějí.

— Když už se odhodlali přijít až sem, za neznámou starou ženskou, o které podle kdovíjakých povídaček věří, že jim může pomoct, tak už musejí být v pořádné šlamastyce. Možná bývám jejich poslední naděje. Jdou sem a mají strach, taky pochybují, ale naděje je sem táhne. A abys věděla, častěji jsou to takoví, kteří nemají potíže na těle, ale na duši. A takovým se pomáhá líp, když se přestanou trápit zbytečnými otázkami, jestli mám nebo nemám schopnost jim pomoct… Víš, jak se jim uleví, když hned na prahu uvěří, že mám zvláštní moc? A čemu se vzájemně vyhneme s těmi, co by se přede mnou hlídali říct na plnou hubu, co mají za potíž? Říká se, že víra uzdravuje. A oni věří, že jim pomůžu, a to se pak taky splní. Už tomu rozumíš? To není podvod, to je chytrá pomoc.

Dora na to přistoupila bez dalších otázek, stejně jako na Surmenin příkaz: — Jen o tom nesmíš s nikým mluvit. Nikdy nesmíš říct nikomu jinému než mně, co ti ti lidé po cestě říkají a že s tebou vůbec mluví. To je tajemství, které musí zůstat jen mezi námi, rozumíš?

Dora kývla.

— Kdyby se to prozradilo, už by ta pomoc nefungovala. Chápeš?

Dora znovu přikývla.

— A hlavně hleď vždycky na všechno, co ti lidi povídají, co nejrychleji zapomenout. To udělej kvůli sobě, jinak tě jejich trápení brzo začnou trápit taky. Slibuješ?

A Dora slíbila, protože v té době neexistovalo nic, co by Surmeně odmítla.

— — — — —

Surmena se jich ujala, když jí bylo osm a Jakoubkovi čtyři. Určitě ani nepomyslela na to, že by mohli jít k někomu jinému, tím si je Dora jistá. Tehdy ještě nebyla tak stará, aby je nezvládla, a její široké srdce by jí nedovolilo zachovat se jinak. Navíc svoje děti neměla a Dora je dodnes přesvědčená, že jí je vlastně nahradili.

Tenkrát, když k ní přišli, to bylo v šestašedesátém, bylo Surmeně přes padesát. Ale bylo v ní cosi, co z ní dělalo stařenu už tenkrát. Možná to bylo těmi vlasy zavinutými v šátku, který ke kopanickému kroji nosila, i když nebyla nikdy vdaná, tou sítí drobných vrásek křížících se v nepravděpodobných, jedinečných cestách po jejích tvářích a tím způsobem držení těla, kterým se snažila skrýt sama v sobě. Chodila schoulená, s propadlým hrudníkem, a chůze se tomu říkat skoro nedalo, spíš to bylo takové vrabčí poskakování, za které mohla ta noha, co se jí při každém našlápnutí trošku podlomila, až to vypadalo, jako by hopsala. Říkávala, že je to památka na válku, když se utíkala schovat do lesa a spadla tak nešťastně, že ani ona si neuměla pomoct. Široko daleko vyhlášená napravjačka a kulhá, říkali si lidi potom. Jenže jak by si mohla sama správně trhnout vykloubenou nohou, trhnout a prudce otočit, aby vyjetý kloub přesně zapadl na svoje místo? Udělala, co se dalo, sklínila si nohu dlouhými větvemi a čekala — tři dny a tři noci, sama v lese, než se přežene fronta.

Později byla Dora několikrát svědkem, jak Surmena podobný zákrok prováděla. Stála rozkročená nad zraněným a v hlubokém předklonu objímala jeho stehno nebo lýtko, podle toho, který kloub byl vymknutý, a pacientův kotník svírala v podpaží. Vší silou zatáhla, trhla a stočila nohou, zraněný zakřičel tak, až Dora myslela, že umírá, a pak byl najednou klid — kloub vjel zpátky. Ptala se jí, kde se to naučila, a Surmena se tehdy nad tou vzpomínkou tak zvláštně ušklíbla. Bylo to prý to jediné, co se nenaučila od své matky, bohyně Justýny Ruchárky. Naučila se to díky hrozenkovskému hrobníkovi a vlastně přímo od lidí. Od mrtvých lidí. Vybral si ze všech bohyní na Žítkové zrovna ji, protože v chalupě žila sama jen s mladší sestrou Irenou. Tak jí je tam jednou večer přivezl. Slyšela prý už zdálky, jak tenkrát kosti hrkaly jedna přes druhou ve třech dřevěných bednách poskládaných na rykši, na které jí je přivezl rovnou ze hřbitova a složil v sednici. A že prý ho napadlo, že by se na nich naučila, jak se jednotlivé kosti skládají k sobě. Nedal si vymluvit, že je to v kraji potřeba. Zvlášť v časech, kdy hrozila válka. Nejdřív byla Surmena zděšená. Tři bedny jí stály ve světnici tři dny. Zavřené, tak jak je tam hrobník složil, a ona s Irenou spávaly na půdě, aby s nimi nemusely být v jedné místnosti. Jenže hrobník přicházel každý večer, aby se podíval, jak pokročila, a třetí den už to nevydržel, vypáčil víka beden a sám začal brát vybělené, jen hlínou trochu zamazané kosti do rukou a pokoušel se je skládat k sobě. Surmena prý nejdřív myslela, že omdlí. Ale pak jí to nedalo. Vytrhla nešikovnému hrobníkovi kosti z rukou a dala se do skládání sama, podle toho, co do té doby z lidského těla znala. Neúnavně zkoušela zaklínit jednu kost do druhé, drátovala je rozstříhanými oky z plotu, rýpala se v nich prý tak dlouho, až do sebe sedly a ve světnici jí stáli tři krasavci. A byli to tihle tři, kvůli kterým se prý už nikdy nevdala. Jen její věhlas se díky nim roznesl ještě dál a k napravování k ní pak přicházeli lidé z moravské i slovenské strany. A přicházeli i potom, co se rozneslo, že sama se na nesrovnanou nohu už nikdy pořádně nepostaví.

Takovou, pajdavou a schoulenou, si ji Dora pamatovala odvždycky. Ale jako by se to její povahy ani nedotklo — byla tvrdá a nesmlouvavá k sobě, nikdy se nevyhýbala žádné fyzické práci, ani když jí musela její nedostatečnost překážet, a byla taková i k jiným. I k nim, k dětem.

Dnes je jí Dora za tu láskyplnou bezohlednost vděčná, za to, že se nad ní tenkrát neslitovala a nenechala ji nad tou katastrofou vydechnout. Dělala, jako by se nic nestalo, a k práci i do školy ji hnala hned druhý den. Jen ji během těch prvních odpolední čekávala i s Jakoubkem před školou, aby ji vyvedla nahoru na Bedovou, jako by tušila, že se kolem ní bude tvořit vějíř zvědavců, kteří se nestyděli častovat ji dotěrnými otázkami, nebo ještě hůř — litovat ji. To byl jediný ústupek, jímž jí chtěla ulehčit těžké chvíle týdnů následujících po události, která jí, Doře, tak náhle a dramaticky změnila život.

Dora Idesová

— Ta tvoje Surmena, poslouchej, přitočila se k ní jednou na obědě kolegyně Lenka Pavlíková, — dívala ses někdy do seznamů?

Dora zavrtěla hlavou. Nevěděla, proč by měla. Seznamy přisluhovačů režimu hýbaly republikou už dlouho, ale nedomnívala se, že by teď, bezmála devět let po revoluci, měly hýbat i jí.

— Já sice nevím, jak by to mohlo souviset s tím tvým výzkumem… Ale všimla jsem si, že je tam napsaná. Jenom jméno. Je pár řádků nad mým strýcem, tak jsem si nemohla nevšimnout. Říkala jsem si, že by tě to mohlo zajímat.

Doře se rozbušilo srdce. Surmena v seznamech? Proboha proč?

Mátožně pak vystoupala o dvě poschodí výš a zavřela se ve své pracovně.

Do té chvíle měla dojem, že už propátrala všechno. Že jí neunikl jediný pramen, jediný zdroj. Že za ta léta, která zasvětila rozkrývání Surmenina osudu a posléze osudu ostatních bohyní, nevynechala, nepřehlédla nic.

A stálo ji to nepopsatelné úsilí. Strávila desítky hodin v badatelnách zaprášených archivů, vyšlapala desítky kilometrů bělokarpatských stezek hrbící se pod batohem, v němž kromě dárků pro pamětníky táhla i těžký magnetofon s hádkem šňůry mikrofonu, do něhož stejně nakonec odmítali mluvit. Strávila měsíce a roky shromažďováním toho, co ji teď obklopuje, pečlivě katalogizováno, zfoceno, zálohováno, zastrkáno do složek a tlustých šanonů, popsáno a vsunuto do regálů kolem stěn její pracovny. Vstupuje do ní denně jako do chrámu. Se stejnou posvátnou úctou se rozhlíží po jejích zdech, protože podél nich je v těch několika železných regálech uloženo všechno. Všechno, o čem si do té doby myslela, že mohla objevit.

Jenže se asi mýlila…

Dora rozrušeně přecházela úzkým prostorem pracovny. Odmítala té zprávě uvěřit. Nepřehlédla se Lenka Pavlíková? Nespletla se? Proč by měla být Surmena v seznamech? Nakonec sedla k počítači a na stránkách městské knihovny si k prezenčnímu studiu objednala výtisk Cibulkových novin se seznamy. Navečer, až půjde z práce, si to ověří.

Do té doby ale zbývalo ještě několik hodin, představa jejich pomalého utíkání ji mučila. Chvíli se snažila navázat na to, co dělala dopoledne, a aspoň ukončit rozdělanou práci, ale marně. Dělala chyby, nedokázala se soustředit. Nakonec se přistihla, jak jen sedí za svým pracovním stolem, s rukama složenýma v klíně, a pohledem těká z obrazovky počítače na knihy a složky v regálech, víc nic. Ten den bude zkrátka promarněný. S povzdechem vztáhla ruku ke knize, na jejíž hřbet ještě před chvílí bezmyšlenkovitě civěla. Byl to svazek v černých, plátnem potažených deskách, na nichž byl zlatě vyražen titul ŽÍTKOVSKÉ BOHYNĚ. A pod ním její jméno. První výstup toho roky trvajícího úsilí. Chtěla, aby po nich, po bohyních, něco zbylo. Její diplomová práce.

Dnes má Dora k jejímu obsahu výhrady. Ale ve skutečnosti za to, že ji na sklonku osmdesátých let vpustili sem, do stinných chodeb a těsných pracoven etnografického ústavu, vděčí právě jí. To díky ní akceptovali její žádost a místo toho, aby ji umístili do nějakého regionálního muzea, mohla zůstat v Brně, v Ústavu pro etnografii a folkloristiku Akademie věd, a hlavně blízko Jakoubkovi. A nechali ji tu i potom, po revoluci, kdy se celá instituce otřásla v základech. Asi proto, že ona i její výzkum byly tak málo konfliktní a její povaha tak málo průbojná, že v mělkém moři české etnologie nemohla ohrozit žádnou židli nad sebou, ani tu bývalou, ani tu současnou. S počtem článků, konferenčních příspěvků a citací tak akorát, s nulovými ambicemi na kariérní postup, zahloubaná do jakési vlastní věci, která se odvíjí mimo proud atraktivních témat, za nimiž se honí ti dravější, stojí přesně tam, kde ji ostatní chtějí mít: mimo bojiště. Zavřená ve své pracovně, která se po léta nezměnila, si dělá na svém. Píše. Novou práci, ve které by splnila to, co v té diplomové splnit nemohla.

Jenže teď je s tím konec, musí přestat. Nemůže pokračovat, dokud nebude vědět, co se skrývá v útrobách archivu ministerstva vnitra, kde jsou uloženy informace o spolupracovnících Státní bezpečnosti. O práskačích a donašečích, o špezích a špiclech. Dora cítila závrať, když mezi nimi toho večera v knihovně skutečně našla Surmenino jméno. Zavřela Cibulkovy seznamy a ještě dlouho nad nimi seděla bez hnutí, neschopná se zvednout a odejít. To neskutečné, nemožné zjištění ji ochromilo. Tu noc usnula až nad ránem.

Žádost o lustraci odeslala na ministerstvo hned druhý den. Surmenová Terézie (1910—1979), bytem na kopanici Bedová, Žítková č. p. 28, okr. Uherské Hradiště. Předcházelo tomu několik telefonátů a zpečetila to zásilka z matriky obecního úřadu na Žítkové, která obsahovala úřední ověření Dořina a Surmenina příbuzenství.

— Vyrozumění vám přijde do tří měsíců, zněla odpověď, když o několik dní později Dora kontrolovala, jestli její žádost i požadované dokumenty na ministerstvu obdrželi.

Od té chvíle už jí nezbývalo nic jiného než čekat. Čekat, trpělivě, den za dnem, týden za týdnem, tři měsíce.

Zatímco čekala, znovu procházela materiál, který jí pod rukama za ta léta narostl, kontrolovala vlastní výstupy a dílčí závěry. A v duchu si prokreslovala řetězící se schéma událostí, které se dotkly životů bohyní a které pramenily kdesi v hluboké minulosti a končily u jejích nohou rozlité v deltu osudů mnoha lidí, z nichž většinu zná. A taky vzpomínala. Umí to tak, jako by se věci odehrávaly přímo před ní, stačí přivřít oči a oprostit se od okolí, a je tam. V kraji bohyní, na Žítkové, v chalupě s Jakoubkem nebo se Surmenou… Snad jen díky těm představám, které přicházejí, kdykoliv si je přivolá, přežila všechna ta léta, všechny ty dlouhé roky, které strávili odloučení, rozprášení do různých koutů Moravy, každý jinde, každý sám. Bez nich by se na internátě a později v Brně zbláznila. I teď ji ty představy posilují. A jsou plnější a barvitější, kdykoliv zjistí něco, co zapadne do roztříštěné mozaiky historie žítkovského rodu bohyní, ať už je to střípek kauzy těch, které byly souzeny za čarování, nebo těch, které ještě před několika desetiletími uháněl uherskohradišťský soud. Z dokumentů, které o nich našla, jako by je znala tak důvěrně jako Surmenu. I když — znala ji skutečně?

Od chvíle, kdy se potvrdilo, že Surmena měla něco společného s StB, zmítaly Dorou pochybnosti. A navíc se k nim připojila nervozita, která vzrůstala spolu s blížícím se koncem tříměsíční lhůty. Přála si znát výsledek, ale zároveň se ho bála, strach a touha se v ní svářily.

Nakonec to nevydržela a posledního dne třetího měsíce do archivu zavolala.

— Lustrace ještě není u konce, jste v pořadníku, zněla lhostejná odpověď úřednice.

Doru to zaskočilo. Jak to, že pro ni ještě nemají žádnou zprávu? Je možné, aby se Surmenin svazek ztratil? Nebo že by jí ho nechtěli vydat? Panikařila a den za dnem, které se zřetězily v týdny, v ní sílil pocit, že napětím exploduje.

Až do rána, kdy ticho její pracovny prořízl surový zvuk telefonu.

— Máme pro vás ten svazek. Surmenová Terézie, devatenáct set deset až sedmdesát devět. Nikoliv spolupracovník, ale osoba sledovaná. Kdy si přijedete? zeptal se rezervovaný hlas na druhé straně.

Archiv: den první

Velká růžová složka formátu A4, kterou před ni položili, byla nadepsána jejím jménem. SURMENOVÁ TERÉZIE. Ležela na nové, ještě se lakem lesknoucí desce stolu badatelny pardubického archivu StB, kam Dora vyrazila oněkolik týdnů později, hned, co jí dopisem oznámili, že svazek lustrované osoby byl vkopii na pobočku doručen.

Složka byla nečekaně objemná, její tloušťku Dora odhadovala na dobrých sedm osm centimetrů. Bylo zřejmé, že projít všechno bude trvat hodiny. Dora po ní sáhla. Mezi zběžně listujícími prsty jí propadaly strojopisně vyplněné formuláře apopsané listiny, novinové výstřižky irukou psané poznámky.

Stísněně polkla. Byla šťastná, že se ukázalo, že Surmena nepatřila kinformátorům StB, na druhou stranu měla obavy ztoho, že se před ní Surmenin osud otevře vdosud netušené podobě. Anebo že se znovu ozve bolest, která je vní zasutá od té doby, co je od sebe kdysi tak surově odtrhli.

Rozechvěle otevřela ohmatané desky avzala do rukou zašlý list průklepového papíru označený číslem jedna.

1

Okresní oddělení Veřejné bezpečnosti vUherském Brodě

č.j. ČVS VB-3814/01-1953

Radě Místního národního výboru Žítková

Věc: SURMENOVÁ, Terézie —Vyžádání zprávy opověsti

Žádáme ovypracování zprávy opověsti Terézie Surmenové, nar. 24. 7. 1910, bydlištěm Žítková č. p. 28, ve které budiž uveden její třídní původ, její smýšlení aaktivity za války, politická příslušnost dřívější anynější, dále pak její účast na veřejném životě, poměr klid. dem. zřízení akpráci, rodinný život, osobní acharakterové vlastnosti.

Zprávu ve dvojím vyhotovení zašlete nejpozději do 8 dnů zdejším OO-VB.

Práci čest!

Náčelník: Dvořák

Dne 17. 9. 1953

2

Rada Místního národního výboru Žítková

č.j. ČVS VB-3814/01-1953

Okresnímu oddělení Veřejné bezpečnosti vUherském Brodě

Věc: SURMENOVÁ, Terézie —Zpráva opověsti

Terézie Surmenová, nar. 24. 7. 1910, svobodná, pochází zmalozemědělské rodiny, organizována nebyla nikde ani před válkou, ani po roce 1945, je bezpartijní. Její poměr kdnešnímu lid. dem. zřízení nedá se hodnotit kladně, jakož ike kolektiv.práci vJZD, do nějž se se svým polem ovýměře 1,6 ha odmítá zapojit. Účastna veřejného života není, avšak za nečinnou se pokládat nedá, neboť se stýká smnoha občany, kteří ji vyhledávají pro její údajné léčitelské schopnosti, což dělala jak za války, tak inyní. Tuto její pověst odsuzují místní soudruzi proto, protože se jedná opodvod na důvěřivých anepokrokových našich československých občanech. Ztohoto důvodu jsme nuceni hlásit, že charakterové vlastnosti má špatné, neboť se soustavně obohacuje na úkor společnosti, ato příjmy za zmíněnou léčitelskou činnost spojenou sčerným obchodem sbylinami.

Rodinný život taktéž nevede spořádaný, je známo, že se stýkala sJanem Ruchárem, nar. 17. 1. 1884, bydlištěm Žítková č.p. 98, kterýžto byl bratrancem její matky, aztohoto nesezdaného svazku vzešly dvě děti, které obě krátce po porodu zemřely, 1939 a1942. Dodávky plní.

Práci čest!

Tajemník MNV: Lipták

Dne 25. 9. 1953

Dora strojopis zaraženě odložila.

Surmena se nikdy nezmínila, že by měla děti. Nepečovala ani ojejich hroby, ato na hřbitov pravidelně chodívali upravovat náhrobky zemřelých příbuzných. Děti? AsRuchárem?

Dora si zprávu nedůvěřivě přečetla ještě jednou, než ji obrátila lícem na levou stranu desek rozhodnutá zeptat se na to Baglárky, hned jak příště pojede na Žítkovou. Ta snad bude vědět víc.

Ale nakonec, kvůli nemanželským dětem se oSurmenu zajímat nezačali. Problémem bylo očividně Surmenino bohování. Dora spěšně sáhla po následujícím dokumentu. Byla to další výzva uherskobrodské Veřejné bezpečnosti, vníž se dožadovali podrobnějších informací oSurmenině činnosti.

Uvádějte, kdo jsou občané, kteří Surmenovou navštěvují, pokud je vám jejich totožnost známá, ainformujte, za jakým účelem využili její činnosti…

Zlistů, které se před ní pak jeden za druhým vynořovaly, vyplývalo, že tajemník Lipták nenechal úřady čekat dlouho. Otýden později do Brodu putovalo několikastránkové hlášení oSurmeniných aktivitách, vdalších týdnech vyžádané doplňky aupřesnění, později iopisy několika zápisů zjednání MNV. Té nehoráznosti se musí udělat přítrž! stálo vnich. Taková činnost je skvrnou na tváři obce! Zabraňme unás nepovolenému podnikání! vyjadřovali členové MNV horlivě svůj nesouhlas snepokrokovým konáním občanky Surmenové.

Bylo to na sklonku následujícího roku, kdy Surmenu poprvé předvolali na policejní stanici.

Nic.

Samozřejmě. Co by jí taky mohli dokázat?

Dora suspokojením odložila dokument ozastaveném vyšetřování.

Pod ním se objevil svazek dopisů zastrčený vprůsvitné folii. Opatrně vytáhla zažloutlé papíry; některé byly rozložené obaly od cukru nebo od mouky. Vnitřní, nepotištěnou stranu pokrývalo drobné dětské písmo.

Žvásty, smyšlenky apomluvy. Dora jimi nevěřícně listovala.

Trávení domácích zvířat kvůli sousedské nevraživosti. Příprava omamných nápojů, po kterých konzument ztrácí vlastní vůli. Podrývání morálky vesnické mládeže. Ty dopisy psala Ruchárová. Dora si pomyslela, že se musela žárlivostí zbláznit, když byla schopná tak zoufale nesmyslných udání. Jenže mezi těmi nesmysly, které vpisovala do křivě ubíhajících řádků, se tu atam objevila inějaká důležitá informace. Kdo Surmenu navštívil. Co po ní chtěl. Co jí za to dal.

Stávala snad ucesty zBedové azpovídala návštěvníky vracející se od Surmeny, kteří jí ve své bezbřehé úlevě vyzvonili, na co se jich pokradmu ptala?

Dora ty neomalenosti znechuceně zastrkala zpátky do foliového obalu. Mrzutě pak listovala několika dalšími zprávami zžítkovského výboru, dokud jí pohled nepadl na list adresovaný uherskohradišťské prokuratuře.

23

Okresní národní výbor, zdravotnický odbor,

Uherský Brod

č.j.: Zdrav. 277/1955

Krajské prokuratuře Uherské Hradiště

Věc: Žádost oprošetření nepovolené lékařské praxe Surmenové Terézie

Zdravotnický odbor ONV vUh. Brodě byl upozorněn na skutečnost, že občanka SURMENOVÁ TERÉZIE zeŽítkové provozuje nekvalifikovanou lékařskou praxi za úplatek. Poslední dobou, jak se dozvídáme od pacientů ijak můžeme sami sledovat, objevilo se několik případů „napravování“ vykloubených končetin. Je zde nebezpečí, že svým neodborným zákrokem nebo radou jmenovaná nemocné poškozuje. Důvodné obavy máme vtěchto zachycených případech:

ÚBĚHLÍKOVÁ JANA, nar. 27. 6. 1953, dcera závorníka, Zlechov č. 43 —vykloubená kyčel.

ČERNOCHOVÁ JARMILA, nar. 19. 11. 1954, dcera karosáře, Polechovice č. 12 —vykloubená kyčel.

TOUŽIMSKÁ RENATA, nar. 3. 12. 1950, dcera učitele, Strážnice č. 86 —vykloubené zápěstí.

Ve všech uvedených případech bylo zavedeno příslušné odborné léčení. Rodiče se však nedostavovali ke kontrolám, ajak bylo posléze zjištěno, dojížděli místo toho ke jmenované Surmenové, která na dětech prováděla jakési manipulace, ato za finanční úplatu. Poškodila je vtom, že přesvědčila rodiče oúspěšnosti svého zákroku, atímto oddálila řádnou péči ordinovanou ošetřujícími lékaři. Vpřípadě odložení léčby se tato protáhne na dvojnásobek, čímž se prodražuje, což jde ktíži státu.

Doporučuji Okresní prokuratuře, aby činnost občanky Surmenové prošetřila adalší její léčitelské snahy znemožnila. Jest třeba tak učinit zejména iproto, že léčení se dostává všem občanům naší lid. dem. republiky vodborných zařízeních státní zdravotní správy vnejvyšší možné kvalitě, ato zdarma, takže není potřeba, aby nemocní vyhledávali laickou pomoc aještě za ni vydávali nehorázné finanční sumy.

Vedoucí zdrav. odb. rady ONV: MUDr. K. Lešný

Dne 27. 4. 1955

24

Krajská prokuratura vUherském Hradišti

č.j.: Zdrav. 277/1955

Okresnímu oddělení Veřejné bezpečnosti vUherském Brodě

Věc: Surmenová Terézie —nepovolené provozování lékařské praxe —prošetření

Zasíláme vám oznámení zdravotnického odboru ONV vUh. Brodě se žádostí oprošetření. Šetření ať je zaměřeno na zjištění okolností rozhodných kposouzení, zda jednáním jmenované není dána skutková podstata trestného činu podle §221/1, příp. §222/1 tr. z.

Zprávu ovýsledcích šetření zašlete zdejší prokuratuře do jednoho měsíce od doručení tohoto oznámení.

Správce Krajské prokuratury: JUDr. Maňák

Dne 9. 5. 1955

25

Okresní oddělení Veřejné bezpečnosti vUherském Brodě

č.j.: Zdrav. 277/1955

Krajské prokuratuře vUherském Hradišti

Věc: Nepovolené provozování lékařské praxe T. Surmenovou—zpráva

Kvašemu dožádání ze dne 9. 5. 1955 sdělujeme následující: Vpřípadech oznámených ONV-ZO UH bylo vyšetřováním zjištěno, že matka ÚBĚHLÍKOVÉ JANY, Jiřina Úběhlíková, nar. 12.2. 1930, bytem Zlechov č. 43, Surmenovou nikdy nenavštívila. Ohledně vykloubené kyčle své dcery udává, že tato jest zcela zdráva, což demonstrovala ukázkou chůze dcery, která (nyní 2letá) stojí achodí uměřeně svému věku. Na dotaz, proč po prvotních potížích dále nenavštěvovala ošetřujícího lékaře vUH, uvedla, že kyčel se dítěti sama spravila, takže to nepovažovala za nutné.

Také Černochová Jarmila, nar. 12. 3. 1929, bytem Polechovice č. 12, matka ČERNOCHOVÉ JARMILY ml., navštívení Surmenové popřela auvedla, že její dcera jest vpořádku.

Matka TOUŽIMSKÉ RENATY, Toužimská Ludmila, nar. 13. 2. 1925, bytem Strážnice č. 86, jejíž dcera trpěla vykloubeným zápěstím akterá se dostavila na naše vyzvání kvýslechu, uvedla následující:

„Byla jsem vobvodním středisku vUh. Hradišti udoktora Hřiba druhý den po dceřině úrazu, poněvadž dítě plakalo celou noc amělo zapuchlou ručičku, atento mně řekl, že úraz udítěte jest nepatrný, abez ošetření nás poslal domů. Poněvadž dítě plakalo dál, navštívila jsem třetí den Surmenovou, okteré mi bylo řečeno, že je vyhlášenou léčitelkou. Tato dceři srukou provedla nějaké pohyby, něčím ji natřela apak ji zavázala, přičemž dítěti se ulevilo tak, že už neplakalo. Takto jsme ruku nechali týden, jen jednou jsme obvaz vyměnili anamazali mastí, kterou nám Surmenová připravila, aruka se dítěti vyhojila. Nyní jí normálně hýbá.“

Na dotaz, zda Surmenová žádala nějaké peníze, odpověděla Toužimská záporně, ale uvedla, že jí ssebou jako dar přivezla vajíčka asádlo. Odeslali jsme Toužimskou sdítětem ke kontrole na ortopedické oddělení zdejšího OÚNZ kprimáři MUDr. Dufkovi, který nám po vyšetření sdělil:

„Udítěte šlo pravděpodobně opouhou distorsi levého zápěstí. Plyne zpovahy lehkého úrazu, že během několika dní dojde ke spontánnímu vymizení bolestí iúpravě funkce. Ztéto zkušenosti zřejmě vycházel ošetřující lékař, kterému se obvázání úrazu jevilo jako zbytečné. Skutečnost, že po nějaké době došlo kúpravě stavu, dokazuje, že lékařovo stanovisko bylo správné. Přičemž se domnívám, že stabilizace proběhla samovolně aže by kní došlo ibez manipulace prováděné Surmenovou.“

MUDr. Dufek dále důrazně požádal ozamezení činnosti Surmenové, která svými neodbornými zákroky mate veřejnost akomplikuje výkon služby kvalifikovaným lékařům.

Vyšetřování proběhlo také vmístě bydliště šetřené, kde operovali npor. Vařejka apor. Kladka. Akce zahájena dne 19. 5. 1955 v9.15 hod. na MNV Žítková. Přítomen předseda s. Loubal atajemník s. Lipták.

Činnost Surmenové popsali jako nekalou apodvodnou, okrádající lidově demokratické zřízení vlivem rozkrádání veřejného majetku Lesní správy Uherský Brod (šetřená zneužívá národního přírodního bohatství), adále pak provozováním léčení důvěřivých občanů za úplatek. Na dotaz na konkrétní případ odpověděl s. Lipták is. Loubal, že nevědí, ale odkázali na s. Ruchárovou as. Hodouškovou, které jakožto starší občanky ablízké sousedky Surmenové budou mít přehled.

Vdomě na Žítkové č.p. 98 zastižen s. Ruchár, kterého výpověď nepotvrdila tvrzení předs. atajemn. MNV, Ruchár pouze vypověděl, že na návštěvu kSurmenové chodí řada lidí, které on nezná. Oléčení ani úplatcích nic nevěděl. Výpověď s. Hodouškové, bytem Žítková č.p. 46, toto také nepotvrdila. Dotazovaná však uvedla, že vyšetřovaná umí vyléčit dobytek azažehnávat bouřky aže vidí do budoucnosti. Výpověď Hodouškové nedůvěryhodná, tázaná se zdá být silně věřící stará osoba podléhající fantastickým představám, bez správné optiky na moderní život vsocialistické republice.

Ve 12.45 hod. pokus ovýslech vyšetřované, avšak tato nezastižena doma, kam se nedostavila do 16 hodin. Vyšetřování přerušeno.

Dne 25. 5. 1955 učiněn nový pokus ozastižení vyšetřované, která tentokrát byla doma. Na dotaz, zda zná výše uvedené děti, odpověděla, že nezná. Na dotaz, zda provozuje nepovolenou lékařskou praxi, odpověděla, že neprovozuje, ale že pokud může poradit, tak poradí. Jako konkrétní příklad uvedla kloktání slivovicí, když bolí vkrku. Že by kní chodili pro léčení cizí lidé, popřela. Že by brala za svou činnost úplatky, popřela. Že by kradla zlesů národní majetek, popřela. Vdomě ojedné světnici ajedné chodbě nalezeno větší množství sušených bylin, jinak nic zvláštního. Vyšetřovaná upozorněna na možné následky pokoutné činnosti.

Akce skončena dne 25. 5. 1955 v16.53 hod.

Výlohy činily: Kčs 202,—

Závěr: Po provedeném šetření zde existuje důvodné podezření, že vyšetřovaná Surmenová neoprávněnou lékařskou praxi, ač ji popírá, provádí. Šíři jejích služeb ani finanční odměnu, kterou by za své služby měla pobírat, se ale uniformovaným orgánům nepodařilo zjistit. Vzhledem kpovaze úkolu se tito domnívají, že činnost Surmenové si vyžaduje hlubšího přezkoumání, které může být úspěšné jedině tehdy, bude-li provedeno vutajení. Vtomto ohledu bylo informováno OO St. bezpečnosti vUh. Hradišti, kam byly předány výsledky šetření. Případu se ujal ref. Švanc, III. odb., který jmenovanou už dříve vyšetřoval akterého kontaktujte votázce dalšího postupu.

Náčelník: Rudimský

Dne 29. 5. 1955

Ještě uzmínky okloktání slivovicí se Dora vduchu zasmála. Ale když se vdalších listinách dočetla, že Surmenin případ včlenili do agendy StB, smích ji přešel. Od poloviny roku 1955 Surmenu vedli jako osobu nepřátelskou státu.

Vrychlém sledu dní pak vznikly desítky strohých úředních záznamů.

Osvěření případu III. odboru uherskohradišťské StB areferentu Švancovi. Oschválení postupu. Odelegování vyšetřování na poručíka Kladku, který provedl první šetření vterénu abyl tak se situací obeznámen. Ojeho přijetí za operativního pracovníka uherskohradišťské StB, jemuž bylo přiděleno krycí jméno VYKLADAČ… Atak dále.

Povýšil si, snaživec, pomyslela si Dora, pečlivě zarovnala rozložené dokumenty zpátky do svazku azačetla se do dalšího záznamu.

42

Okresnímu oddělení Státní bezpečnosti Uherské Hradiště, III. odbor

krukám ref. Švance

Zpracoval: Krycí jméno / Svazek: VYKLADAČ / 15701

Typ spolupráce: operativní pracovník

Evidující správa StB: Uherské Hradiště

Zpráva oprošetření Surmenové Terézie

Vzhledem kfaktu, že dosavadní vyšetřování rozpracované osoby nebylo úspěšné zdůvodu otevřené nechuti dotazovaných občanů hovořit sorgány VB, bylo nutné provést šetření vutajení. Dle rozkazu jsme se společně sppor. Novotnou dne 18. 9. 1955 vypravili do obce Žítková, krycím účelem byla turistika. Instrukce ppor. Novotné zněly kontaktovat vakci Surmenovou pod záminkou žádosti opomoc azjistit tak formu její činnosti, zatímco já jsem kontaktoval místní občany za účelem získání doplňujících informací.

Bylo zjištěno, že Surmenová je vmístě bydliště dobré pověsti, žije klidným způsobem života. Od r. 1944, kdy skončil její poměr sJanem Ruchárem (bydlícím vblízkém domě pod strání na kopanici Černé se svou zákonnou manželkou), žije osaměle. Rodiče zemřeli před válkou, stýká se pouze smladší sestrou Irenou, se staršími sourozenci kontakt neudržuje. Zbydliště se Surmenová údajně vzdaluje jen zřídka —jednou týdně dochází do kostela anakoupit do St. Hrozenkova. Je silně věřící aznahodilých rozhovorů vmístním pohostinství vyplynulo, že ijinak se projevuje nepokrokově (nedůvěřuje lékařům, úředníkům aorgánům, žije vjedné místnosti, kam vzimě přivádí idobytek), včetně nepřátelského postoje ksocialistickému zřízení.

Na dotaz, zda má nějaké styky sveřejností, odpovězeno, že mnoho, ale žádné mimo domov (ostycích do zahraničí spoluobčané nevědí). Informátoři vypověděli očetných návštěvách, které za Surmenovou přicházejí. Provozní místního pohostinství „Unové školy“ vypověděl, že se tyto často zastavují uněho aptají se na cestu, případně že přicházejí poté, co už Surmenovou navštívili. Vypověděl, že jde většinou oženy, které si nechávají hádat budoucnost, nebo otakové občany, kteří si přicházejí pro pomoc vnemoci.

Postoj přítomných spoluobčanů uctivý. Přítomným občanem sděleno, že jeho otci vyléčila tuberu, dále vypovězeno oženě neznámého jména imísta pobytu, která se opakovaně vracela abyla jí vyléčena padoucnice. Dále vypovězeno, že Surmenová pomocí bylin pomáhá od nejrůznějších „ouroků“ aže také umí napravovat zlomeniny, ale že co se týče věštění budoucnosti, tam nemá tak široké zkušenosti, tam je lepší řečená „Chupatá“ nebo také řečená „Leonora“, ale co se týče krádeží, tam že zas nejlépe pomůže „Krasňačka zHudáků“. Na dotaz na výši poplatků za takové služby odpovězeno „co kdo dá“, více spoluobčané nevěděli.

Šetření vníže položených částech Žítkové, Koprvazy č.p.17 aRovné č.p. 44, potvrdilo výše udané. Na dotaz, zda Surmenová pomůže od vředu, odpovězeno, že pomůže, že kní stačí dojít. Nabídnuta pomoc dcery majitele domu č.p. 44, která zná cestu, načež majitel domu naznačil, ať sní jdu, že Surmenová pak dá něco ijí.

Zpřímého šetření vbydlišti Surmenové zjištěno, že žije velmi nuzně. Kneznámému příchozímu se projevuje nedůvěřivě, opřijetí se nechala prosit. Reagovala teprve po pečlivém vyložení obtíží —ppor. Novotná si stěžovala na nespavost abolesti hlavy. Posléze Surmenová rozehřívala na kamnech vosk, který za doprovodu nesrozumitelného mumlání vlila do misky svodou. Dlouze pak předstírala, že vněm něco vidí. Přiměla ppor. Novotnou svléknout si blůzu, přičemž jí přejížděla po páteři apak prohmatávala krk. Poté se rozčílila avyzvala ppor. Novotnou, ať odejde. Na odchodu jí řekla, že kdyby jí nelhala, tak by jí pomohla, avšak ne sbolestmi hlavy, ale sobtížemi spočetím. Na dotaz, zda ppor. Novotná něco dluží, odpověděla, že „od ní by si stejně nic nevzala“.

Akce skončena 18. 9. 1955 v16.40 hod.

Výlohy činily: Kčs 148,—

Závěr: Šetření prokázalo, že sledovaná osoba se zabývá nepovoleným léčením, za něž přebírá nespecifikovanou odměnu. Prokázalo, že se dopouští podvodné činnosti aže této využívají nepoučení místní ipřespolní občané. Její činnost je nebezpečná nejen těmto důvěřivým občanům, ale icelospolečensky, neboť Surmenová svým negativním postojem ksocialistickému zřízení azároveň nezanedbatelným vlivem na síť klientely podrývá postavení naší socialistické republiky. Vzhledem knedostatku důkazů asvědků ochotných svědčit ale nelze skutkovou podstatu trestného činu podle §221/1 tr. z. prokázat avznést obvinění. Doporučuji Surmenovou inadále sledovat, neboť se domnívám, že je jen otázkou času, kdy svou činností zavdá příčinu ktr. stíhání.

Poznámka: Doporučuji odvolání ppor. Novotné zpřípadu, neboť během akce se neprokázala její dostatečná způsobilost kčinnosti vterénu (emoční selhání po ukončení návštěvy ušetřené osoby).

Mizera, pomyslela si Dora, když dočetla Vykladačovo hlášení, astrpkostí listovala dalšími dokumenty.

Jak znich na první pohled vyplývalo, jeho návrh na sledování přijali se vším všudy—jedna za druhou se za sebou řadily svodky sepisované vpravidelných měsíčních intervalech. Nespouštěli Surmenu zočí. Avyčkávali, až udělá chybu. Vyčkávali, zatímco smyčka byla nastražená, rozprostřená kolem jejich chalupy, vinula se ze Žítkové dolů, po cestě khrozenkovské autobusové zastávce aod ní přímo do Hradiště. Stačilo trpělivě čekat apotom prudce trhnout.

Amezitím se voku hurikánu odvíjel jejich společný život.

54

Rada Místního národního výboru Žítková

č.j.: 7-Nc 103/66

Okresnímu soudu vUherském Hradišti

Věc: Osobní amajetkové poměry Terézie Surmenové ve věci nezl. Dory aJakuba Idesových

Terézie Surmenová je knezl. Doře Idesové, nar. 30. 10. 1958, anezl. Jakubu Idesovi, nar. 16. 2. 1961, vblízkém rodinném poměru, je tetou obou dětí, sestrou jejich matky, zemřelé Ireny Idesové, roz. Surmenové. Ojejich vzájemném vztahu je známo, že je dobrý. Nezl. Dora anezl. Jakub Idesovi se nyní nacházejí vjejí péči, přičemž Dora Idesová denně navštěvuje ZDŠ ve Starém Hrozenkově aJakub Ides zůstává doma se Surmenovou, která pobírá invalidní důchod. Je známo alze to ilaicky odpozorovat, že Jakub Ides je nedostatečně duševně ifyzicky vyvinut. Zdá se, že nebude schopen nastoupit kpovinné školní docházce aže bude inadále vyžadovat celodenní péči. Tuto mu Surmenová může poskytnout.

Na druhou stranu je zřejmé, že kvůli lhostejnému poměru ksocialistickému zřízení naší Čsl. republiky nebude Surmenová považovat za nutné zajistit plně pokrokovou výchovu svěřených dětí. Vtomto se nám zdá řešením pravidelná kontrola sociálního úřadu, který by dohlédl na jejich vývoj.

Kmajetkovým poměrům T. Surmenové lze říci, že tato pobírá invalidní důchod ve výši 740 Kčs, vlastní 2 kusy dobytka aještě částečně hospodaří na poli ovýměře 1,6 ha. Navíc je známo, že se zabývá léčitelskou činností, zníž jí údajně plynou vysoké příjmy. Oživotní potřeby sourozenců tak případně není nutno mít obavy.

Oléčitelské praxi Surmenové jsme již dříve informovali obv. orgány VB, kteří tuto její činnost prošetřovali, avšak bylo nám sděleno, že šetření bylo zastaveno pro nedostatek důkazů. Vtakovém případě tedy neshledáváme jiné překážky ve svěření nezletilých dětí do péče Terézie Surmenové.

Ved. odboru pro vnitřní věci MNV: Srp

Dne 20. 7. 1966

Dora zběžně prolistovala řadu dalších dokumentů vyjadřujících se kjejichsvěření do Surmeniny péče. Po žítkovském Místním národním výboru to byla iOkresní prokuratura, Obvodní oddělení Veřejné bezpečnosti vUherském Brodě aOkresní oddělení vUherském Hradišti, které potvrdily Surmeninu bezúhonnost, anakonec idobrozdání školy zastoupené třídní učitelkou avyjádření sociálního úřadu. Vkontextu těch předchozích hlášení azpráv Dora skoro nemohla uvěřit, že jejich přechod do nového domova proběhl tak klidně.

Ale proběhl, ikdyž je dál nespouštěli zočí.

Dořinýma rukama procházely další adalší svodky, které popisovaly jejich tehdejší život. Před očima se jí strojopisem naklepaná míhala data těch krásných let, která strávila se Surmenou, apod nimi zápisy oudálostech, na které si pamatovala někdy lépe aněkdy už skoro vůbec.

Jako třeba ten případ dívky, která unich jednou bydlela celé prázdniny. Léta ji ijejí jméno vytěsnila zDořinypaměti, ale teď si na ni vzpomněla, náhle, jako by jí před očima lusknul prsty kabaretní kouzelník, jehož fígly vídala kdysi vtelevizních Ein Kessel Buntes. Květa Mazovská, to byla ta smutná dívka, jejíhož případu se týkalo další zmnoha hlášení.

Surmena jí, Doře, tehdy říkala, že si jí nemá všímat, dokud ta dívka sama nebude chtít. Tak ji jen pozorovala adivila se, jak to sní může Surmena vydržet, jak nekonečně dokáže být trpělivá. Nic té holce nešlo, krav se bála, takže ani na pastvu se nedala poslat, ana zahradě ana poli toho taky moc neudělala. Celý první měsíc se jen tak potloukala kolem chalupy nebo nahoře na stráni nebo spala. Snikým nemluvila. Víc nic. Prý ji nebavil život, říkala Surmena, akdyž unich byla Baglárka, tak Dora zaslechla, že si na něj dokonce zkusila sáhnout. Sebevražedkyně? lekla se tehdy Baglárka aDora ještě víc. Sebevražedkyně vdomě! Nemohla se pak na ni vynadívat, plížila se za ní na procházkách, neunikl jí žádný její krok. Ale bavit ji to přestalo už po týdnu—ta holka opravdu nedělala ani neprožívala vůbec nic. Byla jako spící panna.

Bylo to někdy kpůlce srpna, najednou jako by Surmeně něco přelítlo přes nos, dupla na ni anedala jí pokoj. Chodila za ní všude ahučela do ní, dokud si ta holka nesedla ke kravám anezkusila je podojit. Dokud si pořádně nedřepla do hlíny anevyplela zahradu. Dokud nešla opáté na trávu anepřitáhla plnou trávnici, snohama celýma zčervenalýma od chladné ranní rosy. Itváře jí potom zčervenaly anajednou se ismála. Dora se divila té nenadálé proměně obou, zlobná Surmena iKvěta plná chuti do života pro ni byly záhadou.

—Popíjení třezalky už bylo dost, odpověděla jí na její váhavý dotaz Surmena, —teď se to děvče musí naučit chtít žít. Aktomu ji přivede práce!

Kdo ví, ale něco na tom bylo. Na začátku září od nich Květa odjížděla veselá akulatější. Vracela se pak na nějaký týden ještě dvě léta za sebou, potom už přijela jen na návštěvu se svým mužem adalší léto už poslala jen fotografii, na níž chovala zavinuté dítě. Surmena si tu fotografii vystavila na polici mezi hrnky aobčas se na ni zadívala takovým něžným, dojatým pohledem.

Vhlášení na stole před Dorou ale nic dojemného nebylo. Sledovali je to léto, Surmenu iji, Květu, která pocházela zjakési nepohodlné ostravské rodiny, den za dnem, celé týdny, měsíce inásledující roky. Ašmírovali idalší návštěvníky, kteří knim přicházeli. Někteří byli popsáni detailněji, sněkterými ipromluvili, na některé odeslali hlášení do místa jejich bydliště.

Zprávy se řetězily do nekonečné řady abyly si čím dál podobnější, plné už stokrát zapsaných klišé. Byly tak nudné, že je Dora začala přeskakovat. Zastavila se až ujedné, vníž ji upoutalo její jméno opakující se častěji než předtím. Vypadalo to, že když už se kolem Surmeny dlouho nedělo nic zvláštního, zaměřili svou pozornost na ni, na Doru. Odhalili ji jako anděla asnažili se vyvodit, kolik si svou podvratnou činností vydělala. Tipovali stovky československých korun. VDoře bublal smích. Tu korunu, kterou někdy dostala, utratila obratem za nanuky nebo nugátovou čokoládu dole vjednotě, ani do druhého dne se uní neohřála. Amnohem častěji dostala jablko, co návštěvníci vytáhli zbatohů, aby ji nenechali odcházet sprázdnou.